Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
ČÍNSKÁ ČTVRŤ JE NEJLEPŠÍ
Přivítejte na jevišti
jedinečného Ronnyho Chienga!
Ano!
Zvládli jsme to.
Vyřešili jsme rasismus. Děkuju.
Díky, že jste tu.
Díky, že jste dnes přišli, Newyorčané.
Díky, že jste nezemřeli během pandemie.
Díky, že jste přežili.
Bez vás bychom komedii dělat nemohli.
Zkoušeli jsme to.
Existuje kurva moc podcastů.
Přijde mi, že rok 2021 byl rok,
kdy lidi, co nejlepší léta prožili na střední, našli svůj hlas…
…na internetu.
Všichni ti idioti na Facebooku, co chtěli důkazy.
Snažíte se jim dát informace, co zachraňují životy.
„Tady máš informaci, co ti zachrání život.“
„A kde pro to máš důkazy? Kde jsou důkazy?“
Všichni ti blbci, co měli čtyřky
a nedokážou pochopit psaný text,
požadují důkazy na doktorandské úrovni
ve virologii.
Co jim můžete ukázat, aby jim to stačilo?
Co jim můžete ukázat, aby řekli:
„Panebože, moc děkuju…
…že jsi mi ten důkaz ukázal.
Dřív jsem o téhle vědecké teorii nevěděl,
ale teď jsem si přečetl úplně celý tenhle recenzovaný článek
včetně poznámek pod čarou
a celý víkend jsem ho porovnával se zdroji na LexisNexis
a všechno to vypadá správně.
Díky tomu si přijdu jako lepší člověk.
Takže moc děkuju, že sis na to našel čas a udělal ze mě lepšího člověka.“
Kreténi jedni.
Jsou to kreténi. No fakt.
Já si cením toho, že chtějí všechno pochopit
a dokážou přemýšlet kriticky.
Ale je potřeba mít tak rozsáhlé znalosti, abyste se do tohohle bodu dostali,
že je trochu pozdě na to, abyste se to teď snažili pochopit.
V téhle fázi života byste měli prostě držet hubu a krok,
protože je toho moc.
Uniklo vám tolik věcí.
Zameškali jste příliš hodin.
Jste ten týpek, který se celý semestr neučil,
ale pak přijde ke zkoušce a říká:
„Nic z toho nedává smysl!
Matika není skutečná!“
Je toho moc… Jako se snažit vysvětlit kvantovou fyziku psovi.
Prostě to nepochopíte. Tak přijměte, co vám říkají odborníci, jo?
Tohle je ta zázračná éra technologií, ve které teď žijeme.
Během tří měsíců, co tahle sračka v březnu 2020 začala,
dekódovali genom viru.
Jo, dekódovali ho.
Prostě: „Hele, lidi, našli jsme to.
Našli jsme nepřítele.
Koukejte, máme ho přímo tady.
Je to A-A-A-A, B-B-B-B-B-B, G-G-G-G-G-G,
A-A-A-A, D-D-D-D-D, A-A-A, C-C-C-C-C, T.“
Umíte si představit, že by to ukázali těm debilům na Facebooku…
co chtějí důkazy?
Těm, co říkají: „Kde jsou důkazy?“
A vědci: „Přímo tady. Máme to.
Našli jsme přesnou sekvenci proteinů a aminokyselin.“
„Co to kurva je?
Jo, jasně. ‚Dekódovali‘ jste genom.
Jo, myslíte, že uvěříme, že jste ‚dekódovali‘ genom
a že vypadá takhle, jako písmenka ze Scrabble.
Jo, taky umím dekódovat genomy. To umí každý.
Hele, celý den dekóduju genomy na klávesnici.“
Všichni tihle čtyřkaři,
kteří byli po celou svou akademickou kariéru v zadních lavicích.
Byli vzadu ve třídě.
Tak tam kurva zůstaňte.
Nechoďte během pandemie dopředu,
protože jste přišli na to, jak dělat podcasty.
Zůstaňte se svou čtyřkařskou hubou vzadu, kam patříte.
Měli jste plno příležitostí se na akademickém poli projevit,
ale neuspěli jste. Přinejlepším jste byli ve všem průměrní.
Proč bychom vás kurva měli v něčem poslouchat?
Ať nás vedou šprti.
Jo.
Jo. K tomu šprti jsou.
Všechno kolem vás vytvořili zasraní šprti.
To je jejich práce.
Šprti si do hlavy nacpou co nejvíc nezpracovaných dat,
zavíří s nimi
a pak vychrlí cestu kupředu s nejvyšší šancí na úspěch.
Fajn? A jo, občas se něco posere, protože takhle pravděpodobnost funguje.
To je normální distribuční křivka. Nemůžete mít standardní odchylku nula.
To je základní centrální limitní věta.
Já fakt zbožňuju lidi, co nechodili do školy,
ale říkají, že mají vysokou školu života.
Ale ne: „Takhle to nefunguje.
Vysoká škola života není vzdělávací institut.
Takhle školy nefungujou.“
Mám štěstí, že jsem žil v několika zemích.
Narodil jsem se a vyrůstal v Malajsii,
dospíval v Singapuru, asi deset let žil v Austrálii
a teď žiju v Americe.
Tomu poslednímu můžete zatleskat.
Nebo ne, to je fuk.
- Jo! - Pozdě. Promeškali jste příležitost.
Aspoň jste to zkusili.
Ale chci říct, že jsem žil na pár místech. Nejel jsem tam na víkend.
Žil jsem tam deset a více let.
A z osobní zkušenosti vám říkám,
že rasisti jsou všude.
Jo? V každé zemi jsou rasističtí a hrozní lidi.
Viděl jsem je. Jsou fakt na hovno.
A je to tak očividný fakt. Myslel jsem, že to není třeba říkat.
Ale když to v Americe neříkáte dost často,
všichni se snaží ukazovat prstem na ostatní.
Snažíte se poukázat na pošahanou situaci.
„Hele, tohle je fakt pošahaný.“
A někteří odpoví: „Myslíš, že tohle je pošahaný? A co tihle lidi?
A co to, co dělají tihle kreténi? A to, co dělají tihle čuráci?“
A vy řeknete: „Jo, jasně.
Jasně, v každé rase jsou rasističtí a hrozní lidi.“
Ale problém je, že pořád porovnáváme nejhorších deset procent jedné rasy
s nejlepšími deseti procenty druhé rasy.
Jo? A to je očividně chyba.
Protože bychom měli
najít nejhorších deset procent každé rasy
a porovnat je.
Abychom zjistili, která rasa je nejhorší.
Abychom na tuhle otázku konečně našli odpověď a vyřešili rasismus.
Protože pak se shodneme.
Jo? Můžeme říct: „Hele, tahle rasa je nejhorší.“
A ta rasa se může pořádně rozhlédnout a říct: „Jo, jsme nejhorší.
Zatraceně.“
A pak se to dá napravovat.
Chápete? Musíme porovnávat jablka s jablky.
Ne to nejlepší s tím nehorším.
Hodnoty p jsou moc vysoké.
A víte co? Nasrat, uděláme to teď hned.
Jo, uděláme to teď.
Zjistíme, která rasa je nejhorší.
- Jo? Chcete to zkusit? - Jo!
Tak jo. Dobře. Super.
Na tři zakřičte, která rasa je podle vás nejhorší.
Dobře? Ne. Nebojte. Uděláme to všichni spolu.
Já se připojím, samozřejmě.
Nebojte, tohle je komediální show. Jste tu v bezpečí.
Měli jste odložit telefony kvůli téhle chvíli.
Teď to ze sebe pustíme.
Nedržte to v sobě, jinak venku zešílíte.
Pusťte to ven. Vyřvěte se z toho, co vás trápí, jo?
Ani nemusíte být specifičtí, jo? Stačí zakřičet barvu.
Dobře?
Hele, všichni víme, co bude odpověď.
No tak. Co komu namlouváme? Jo?
Tak jo, na tři, nejhorší rasa na tři. Dobře? Jedna…
Tohle se stane,
i když se nepřipojíte.
Takže můžete něco říct,
i když tomu nevěříte.
Jako kreativní cvičení.
Prostě to pusťte ven. Jako hlasové cvičení.
Jo? Dobře, na tři.
Nejhorší rasa na tři, jo?
Dobře, jeden. Nejhorší rasa. Dva.
Tři.
Pokud jste něco řekli, jste nejhorších 10 % své rasy.
To bylo fakt nechutný.
Na představení v New York City mi přišla skupina rasistů,
co pointu vtipu vůbec nepochopili.
A já celé zemi řeknu, jací jste,
řeknu to na každém představení.
A problém s tím vtipem je,
že jste takoví barbaři a hned to zaječíte, takže vám ani nemůžu zabránit,
abyste nevykřikovali blbosti, co v New Yorku podnítí rasové nepokoje.
Ale víte co? Nasrat. Potřebuju publicitu.
Potřebuju pozornost médií. Udělejte to.
Jen ty nepokoje začnete.
Udělejte to přímo tady a obviňte z toho mě.
A dejte mě do hashtagu.
Natočte to a přidejte mě.
Obviňte mě. Bojkotujte mě.
Bojkotujte mě.
Tvrďte, že jsem vás nutil říct slovo na N.
Do toho. Bojkotujte mě.
Bojkotujte mě.
Jestli vážně myslíte, že mě můžete bojkotovat,
když doma sedíte na mobilu jen ve spodním prádle, do toho.
Bojkotujte mě.
Odešel jsem ze tří zemí s bezplatným zdravotnictvím a beze zbraní.
Přestěhoval jsem se do Ameriky v roce 2015 už připravený zemřít.
Myslíte, že po pitomých trumpovcích, nenávisti k Asiatům a nezvládnutém covidu
mě děsí lidi na Twitteru?
Do toho. Bojkotujte mě.
Co uděláte? Budete mě bojkotovat, abych se musel vrátit do Malajsie,
kde jsem národní hrdina?
Zvlášť když je kurz v můj prospěch?
Ale ne! Jak to jen přežiju?
Do toho.
Dostaňte mě z tohohle pekla.
Šup. Moje máma teď žije v Singapuru.
Neviděl jsem ji dva roky.
Bojkotujte mě, ať ji navštívím.
Pořád mě obsazují do rolí. Bojkotujte mě, ať ji navštívím.
Všichni si tu myslí, že když jsem v The Daily Show, zachráním svět.
Ne, já nechci zachránit svět.
Chci si zanadávat, vydělat a vypadnout! A to je celý.
To je celý. Ano.
Všichni vždy chtějí, ať využívám svůj vliv.
„Ronnie, využij svůj vliv.
Jo? Máš vliv, tak ho využij.
Využij svůj vliv, Ronny. Máš vliv, využij ho.
Využij vliv, abys mluvil o nenávisti k Asiatům. Využij ho.“
Já nemám schopnosti, abych mluvil o nenávisti k Asiatům.
Když vymyslíte, jak si ze zločinů z nenávisti k Asiatům udělat srandu,
prosím, vtipkujte o tom.
Zakončete tím svůj speciál. Udělejte z toho závěrečný vtip.
Všichni chtějí, abych využil vliv.
„Ronny, využij svůj vliv, abys o tomhle mluvil.
Mluv o očkování.
Ronny, když nevyužiješ svůj vliv a nebudeš mluvit o očkování,
víš, že antivaxeři se možná očkovat nenechají
a mohli by zemřít?“
Proč bych to dělal?
Říkáte, že když vůbec nic neudělám,
pomůžu vylepšit lidstvo
během jedné až dvou generací?
Poměr veřejného blaha a úsilí je na tomhle grafu fakt neskutečný.
Když pro tuhle křivku vypočítáte efektivnost,
bude ode mě společensky nezodpovědné říkat lidem o očkování.
Dobře? Jen z matematického hlediska.
Dokážete si to představit? Tohle je poprvé v historii Ameriky.
Dřív se chtěl do Ameriky dostat každý.
Amerika prostě měla mezinárodně tak vysokou prestiž.
Dostat se do Ameriky, to byl sen.
Ať už jste byli z jakékoli části světa…
asijských zemí, afrických zemí, bělošských zemí…
bez ohledu na váš socioekonomický status.
Mohli jste být bohatý bílý Australan.
Vyhráli jste v loterii, a kdyby vám někdo dal zelenou kartu do USA,
hned byste si ji vzali.
Stejně byste chtěli jít.
Proč by ne? Proč byste nešli do Ameriky?
Proč ne?
Jistěže byste šli. Proč ne?
A poprvé v historii Ameriky otázka zní:
proč byste šli?
Proč byste šli?
Moje máma v Singapuru
mě vyloženě prosila, abych se během vrcholu pandemie
do Ameriky nevracel.
„Nechoď, Ronny, nevracej se.
Nevracej se do Ameriky, prosím.
Proč se tam chceš vrátit?
Půlka země se zbláznila,
virus nekontrolovaně řádí,
velké metropolitní oblasti doslova hoří.
Proč se tam chceš vrátit? Proč?“
A já jí musel říct: „Mami, ty to nechápeš.
Jo? Ty nevidíš to, co já, když tu jsem,
nejvyšší ideály téhle země.
Že Amerika má sice chyby,
ale pořád je to země,
kde můžeš v New Yorku říkat vtipy o čurácích za 12 dolarů.
Chápeš?“
Taková dovednost je mi v Singapuru k ničemu.
Tam jsem vtipy o čurácích říkal celý den.
Nikdy se nic nestalo.
Tady se dostaneme do filmů od Marvelu.
Slyšeli jste mě? Řekl jsem film od Marvelu!
Ano!
Ten chaos za to stojí!
Jo, moje máma teď žije v Singapuru.
Vysvětlit Singapur Američanům je fakt těžký.
Je těžký vysvětlit Američanům jakoukoli jinou zemi.
Protože Američani nemají vztažný bod
pro žádný místo na planetě, že?
A není divu,
protože v Singapuru jsme o Americe něco věděli jen proto,
že jsme v dětství sledovali americké seriály.
Tak jsme si vytvořili přibližnou představu kulturní tapisérie téhle země,
i když jen velmi povrchní.
Ale aspoň jsme věděli…
Třeba ze Seinfeldu jsme věděli: „Seinfeld se odehrává v New Yorku.
V New Yorku žijou Židé.
V New Yorku dělají stand-upy.
Tomu říkám sen. Je to šílený. Co to má být?
Prostě mluvíte do mikrofonu a lidi vám platí?
To je v Americe práce.“
Věděli jsme, že Chirurgové se odehrávají v Seattlu.
V Seattlu šuká v nemocnicích hromada lidí.
Jo, možná proto je americký zdravotnictví tak špatný.
Protože lidi neustále šukaj v nemocnicích.
Věděli jsme, že RoboCop se odehrává v Detroitu.
V Detroitu mají pořádný problémy.
Ale na singapurské pořady nikdo nekouká.
Takže nikdo vůbec netuší, co se děje mimo Ameriku,
protože se na cizí seriály nedíváte.
Kdykoli svým americkým přátelům vyprávím o jiné zemi,
oni si vždy vybaví ten jeden fakt, co si kdysi přečetli
na zadní straně džusu,
a mrští jím po vás.
Snaží se pomocí něj vykreslit celou historii vaší civilizace.
Pomocí vychrleného faktu, co si ani pořádně nepamatujou.
Mají ho tady a co nejrychleji ho pošlou sem.
Vychrlí ho.
Když svým americkým přátelům řeknu, že jsem vyrostl v Singapuru,
říkají: „Singapur? Vyrostl jsi v Singapuru?
Tam vás mlátí holí, že jo?
Když v Singapuru vyplivneš žvýkačku na zem,
okamžitě k tobě někdo přiběhne
a nařeže ti, ne?“
A já odpovídám:
„Jo.
Takže tu blbost nedělej.
To máš nějakou vnitřní potřebu
navštívit cizí zemi a plivat tam žvýkačky na podlahu?
Jestli jo, tak do Singapuru nejezdi,
jinak tě tou holí zmlátěj.“
A některé Američany to naštve.
Rozlítí je představa, že někdo nařeže dospělým lidem,
co se chovají jako čuráci.
Ale vtipný je, když se Američana, hlavně Newyorčana, zeptáte,
co by dělal, kdyby k němu domů přišel host
a vyplivl žvýkačku na zem.
Odpověděl by: „Vymlátili bychom z něj duši.“
A já odpovím: „Jo, to děláme v Singapuru.
Jen jsme to mlácení přenechali vládě.
Je to cenově výhodnější trest pro všechny zúčastněné strany.
Proto platíme daně.“
Jo.
Myslím, že dost neoceňujeme, že ženy berou prášky.
Vážně ne. Děkujeme, ženy, že berete antikoncepci.
I teď si půlka lidí tady říká: „O čem to kurva mluvíš?“
Děkujeme, že berete prášky. Nikdo to neumí docenit.
Chlapi stěží docení ty výdaje
a vojenskou přesnost, co potřebujete, abyste v tom pokračovaly.
Někdy i v různých časových zónách.
Budíky zvoní v náhodnou denní dobu.
Že? Ve tři ráno, v pět večer.
Vzbudí vás, připomenou, že máte půl hodiny na to sníst prášek,
jinak byste mohly omylem stvořit lidský život.
Jako Zeus.
Muži nemají ponětí.
Protože chlapi,
vy jen tak nevejdete do lékárny
a nekoupíte si antikoncepci jako Tic Tacy.
Vedle žvýkaček, než odejdete.
„Chcete je s příchutí citronu?“
Pak máte jeden olympijský cyklus pokoj.
Ne. Pokud vůbec dostanete předpis,
musíte během tří měsíců vyzkoušet tři různé druhy,
abyste zjistili, které vás dojebou nejmíň.
Doslova na sobě zkoušíte klinické testy, jako byste hledali očkování na covid.
Oblíbená příchuť je ta, která způsobí nejmenší depresi.
Ne, muži nemají ani ponětí.
Jo.
I kdyby existovaly prášky pro muže,
nemohly byste věřit, že je budou brát.
Kdyby nějaký vůl řekl: „Hele, neboj.
Beru prášky…“
Vysmály byste se mu.
Řekly byste: „Ty prášky nebereš ani náhodou.
Přinejmenším není možné, že bys něco tak složitého
dělal správně.
Ani ti nevěřím, že se každý den sprchuješ.
Takže si na toho ptáka hned nasaď kondom, jinak k ničemu nedojde.“
Proměnné, kterých si musíte být vědomi, když prášky berete,
abyste to nepodělali,
třeba externí faktory, které musíte sledovat,
třeba co jíte, aby to prášky nezkurvilo.
A mimochodem, já o tom nevím ani zdaleka dost.
Nesnažím se to mansplainovat.
Ani nevím, o čem to mluvím! Po představení si to vygooglete!
Vím jen to, o čem se mi zmínila manželka.
Ale podle všeho, když máte průjem…
Průjem prášky fakt zkurví.
Přesně tak. Někteří se tu teď pěkně bojí.
Protože průjem způsobuje mimina.
Protože podle všeho, když máte průjem,
prášek projde tělem,
ještě než hormony dokážete vstřebat.
Takže průjem prášky zkurví.
To je nejvíc na hovno způsob, jak mít děti.
Co? Kolik průjmových dětí…
…tu teď je?
To se nedozvíme.
Nedozvíme se to, protože především byste nevěděli, že za dítě může průjem.
Jak byste to mohli vědět? To není moc známý fakt.
Já bych vlastně řekl, že průjem zabraňuje
tvořit mimina, protože je to neintuitivní.
A zadruhý, i když se do toho přesto pustíte…
…a víte jistě, že za vaše dítě může průjem, jako přímo,
jak byste tuhle informaci předali?
Proč byste tohle někomu říkali?
Natož vlastnímu dítěti.
Vaše dítě se ptá: „Hele, tati, kde se berou děti?“
„No…
…muž a žena se zamilují,
žena si dá zkažené mušle,
ze zadku jí vyjdou nehezký věci
a já se snažím říct, že jsi požehnání.”
Zajímá mě, k čemu se vy tady přikláníte politicky.
K pravici, nebo levici? Mám vtipy pro obě strany.
V téhle části speciálu Netflix
tam chci mít dvě políčka s možností výběru.
Jako v interaktivních knihách.
Můžete si vybrat, na jaké straně politického spektra jste.
Jo? A ať už si vyberete cokoli,
bude to pokračovat stejně.
To naše technologie zvládnou.
Je to jen zbytečná grafika.
Metafora pro tuhle zemi.
Vím, co si říkáte: „Ronny, nech politiku být, prosím.
Pořád mluvíš o politice. Je to stresující.
Nešli jsme dneska ven a pro jednou se nevyparádili,
abychom mluvili o politice.
Nahoď jiný téma. Z tohohle jsme celí nervózní.
Prosím, kdybychom chtěli slyšet o politice, jdeme na Twitter.
Tohle není vhodný místo.“
Chápu vás a souhlasím.
Jsem pro brexit.
Jen si mě vyslechněte, jo?
Brexit je super,
protože nesnáším Spojený království a doufám, že brexit tu zemi zničí.
Jo.
A není to rasismus, protože Spojený království není rasa.
Já VB miloval. Vážně jo.
Pro Američany, VB je „Velká Británie“.
Když vyrostete v bývalé britské kolonii jako já…
Singapur, Malajsie, Austrálie…
Stavíme Brity na piedestal.
Přišli nám úžasní.
Technicky vzato je i Amerika bývalá britská kolonie,
ale vy jste moc cool, takže nejste v Commonwealthu.
Chápu to. Jen říkám, že když jste z opravdové britské kolonie jako já,
myslíte, že Britové jsou nejlepší.
Říkali jsme si: „Jsou skvělí.“
Nic z toho, co dělali, nešlo dělat lepším způsobem.
Všechno, co zavedli, stále přetrvává.
Pořád je v Singapuru používáme, protože nám přišly efektivní.
V Singapuru pořád používáme britský systém vlády:
westminsterský model parlamentu,
což je nejlepší verze západní demokracie, co byla vynalezena…
implementována…
Tak fajn, není dokonalá, ale aspoň máte na výběr, jasný?
Můžete být gayové a mít rádi zbraně.
Není to pitomě binární jak tady.
V Singapuru pořád používáme britský školský systém.
Když v Singapuru vychodíte střední, složíte zkoušku,
zkoušku O z Cambridgeské univerzity.
Děláme je v Singapuru. Odešleme je na Cambridgeskou univerzitu.
„Prosím, povězte nám, jsme dost chytří, abychom odešli ze střední?
Je nám fuk, co si myslí ostatní.
Co si myslíte vy? Britové, jsme dost chytří?“
Cambridgeská univerzita zkoušky oznámkuje a pošle zpět.
„Jo, ty jsi chytrej.
Ty jsi blbej jak tágo. Naser si.“
Jo!
A my odpovíme: „Děkujeme, Britové. Díky, že jste nám to řekli.“
V Singapuru stále používáme britský elektrický systém.
Stále používáme britské zástrčky se třemi vidlicemi.
Ty veliké zástrčky se třemi vidlicemi,
jak z nich trčí ty tři vidlice.
Dáte to do zdi a už nevytáhnete.
Ne ty blbé americké zástrčky se dvěma.
Zastrčíte to a spadne to vlastní vahou jako povadlý pták, co?
„Thomas Edison“.
Ne, my používáme pevné britské třívidlicové.
Tímhle imperiálním inženýrstvím pokořili půlku světa, jasný?
Strčíte je do zdi a už nevytáhnete.
Když zakopnete o kabel, strhnete celou zeď.
V Singapuru stále sledujeme britskou komediální kulturu.
To je v Singapuru nejoblíbenější komedie. Mr. Bean.
Zasranej Mr. Bean je největší komik v jihovýchodní Asii.
V jihovýchodní Asii není…
V Singapuru a Malajsii není Chappelle,
Chris Rock ani Seinfeld.
Je to Mr. Bean.
Největším komikem všech dob byl Mr. Bean
s tím svým pitomým obličejem.
Nejlepší komik.
Ať jde do prdele.
Nemluvě o tom, že se vyspal s přítelkyní mého kámoše.
Ale jestli tohle chcete slyšet,
najděte si Jamese Acastera na Vimeu.
Je to můj kamarád a komik. Mluví o tom příběhu hodně otevřeně.
Není to můj příběh,
takže tu jeho speciál jen rychle zmíním.
Ale vím, co si myslíte.
„Jaké je to spát s Mr. Beanem?“
A nevím to jistě,
ale představuju si, že to bude zhruba takovéhle.
A to ani není důvod, proč VB nesnáším.
Nesnáším VB, protože když jsem stand-upy dělal třetím rokem,
pozvali mě divadla Soho v Londýně
na hodinové komediální vystoupení.
To tehdy bylo něco. Je to velmi prestižní místo.
Divadlo Soho v Londýně
je něco jako centrum britské komediální komunity.
Určuje, co je cool a co ne v britském komediálním establishmentu.
A dostat pozvánku bylo cool, hlavně protože jsem z jihovýchodní Asie.
A tam nestojí za řeč nic, co děláte v angličtině,
pokud to běloši neschválí. A tohle bylo schválení.
Bylo to: „Panebože, Angličani po tobě chtějí vystoupení
v angličtině pro lidi, kteří ten jazyk vymysleli?
Tak to je síla. Musíš jít. Běž, mateřská země tě volá.“
A já si řekl: „Kurva jo. Půjdu.“
Chtěl jsem se na mezinárodním jevišti předvést,
tak jsem posbíral všechny svoje materiály.
Všechno, co jsem do té doby napsal, jsem pospojoval
do stěží hodinového scénáře.
Dal jsem si to do kufříku a šel do Londýna jako méďa Paddington.
Jo?
A přijel jsem tam a dva týdny měl vystupovat
v divadle Soho v Londýně.
Byl jsem poprvé v Londýně, poprvé jsem tam vystupoval.
Pamatuju si na svůj zahajovací večer.
Byl jsem asi ve dvou třetinách a vystoupení šlo dobře.
Byla tam podobná energie jako tady.
Zhruba: „Kam tohle vůbec směřuje?“
A já řekl vtip o tom…
Je to vtip z mých úplných začátků…
Vtip o tom,
jak asijští rodiče milují své děti víc než bělošští rodiče.
Zní asi nějak takhle:
„Lidi se mě vždy ptají, co si mí rodiče myslí o tom, že dělám stand-up,
ale bělošských komiků se na to neptáte,
protože víte, že na ně rodiče serou.“
Řekl jsem ten vtip v Londýně
a někteří lidi se smáli a někteří ne,
stejně jako tady.
Ale tak to prostě je.
S komedií je to jako na houpačce, že? Tak to funguje.
Vystoupáte nahoru a zhoupnete se dolů,
řeknete něco urážlivého, abyste prolomili ledy.
Jinak to neumím. Tohle jsou základy.
Takže jsem to řekl. Někteří lidi se smáli a jiní ne.
Pak jsme přešli k dalšímu vtipu, jo?
Ale než jsem mohl pokračovat,
jedna postarší britská osoba
v druhé uličce divadla Soho
se postavila a začala křičet.
A nechci říkat, jakého byl ten člověk pohlaví.
Ale představte si postaršího Brita, co si stěžuje během představení.
Jaké pohlaví vidíte? Že?
No ale, ten chlap se zvedl…
a řekl: „Běž do prdele, mě rodiče milovali!“
A já řekl: „Co?“ A on pokračoval: „Rodiče mě milovali.
A vynalezli jsme univerzity a westminsterský parlamentární systém.“
A začal spatra vychvalovat západní civilizaci.
A já řekl: „Ale ne, ne, pane. Ten vtip vůbec nebyl o vás.
Neberte si to osobně. Nebyl o vás a vašich rodičích.
Byl o mně a mých rodičích, o tom, jak nás společnost vnímá.
Tak si to neberte osobně. Vůbec nebyl o vás. Prosím.“
Ale on pokračoval: „Běž do prdele, mě rodiče milovali.“
A dvě minuty jsme se dohadovali, jestli ho rodiče milovali.
A já tuhle energii znal.
Cítil jsem ji během dětství. Znám ji dobře.
To jsou britští expati v Asii. Energie „neříkejte, že jsme na hovno,
my vaše území dřív vlastnili, budeme žít bez následků,
protože odsud můžeme vypadnout.“
A tak jsem řekl: „Víte vy co?
Jsme ve dvou třetinách mého vystoupení.
Hádáme se, jestli vás rodiče milovali,
už dvě minuty, což je v živém vystoupení celá věčnost.
Já vás zřejmě nepřesvědčím, že jsem dobrý komik.
Možná byste měl prostě odejít.“
A on řekl: „Zaplatil jsem deset liber. Nikam kurva nejdu.“
Což je na komediálním vystoupení velmi neobvyklý postoj.
Tak jsem řekl: „Tak fajn, zaplatím vám 20 liber, abyste odešel.“
A udělal jsem to.
A on odešel.
Mimochodem, děsnej obchodní model pro komedii.
To se už nikdy nestane.
Už žádné vracení peněz. Je mi ukradený, co se dnes stane.
Vaše peníze jsou už moje. Rozumíte? Nezájem. Klidně vezměte jeviště útokem.
Prostě skončím dřív, jasný?
Vy rozhodnete, jak dlouhé to bude, protože vaše prachy jsou už moje.
A to celé se vážně stalo. Vstal, křičel na mě,
já mu zaplatil 20 liber a on odešel.
A ani to není důvod, proč nenávidím VB.
Mám konzervativní rodiče.
Učili mě, že když se něco pokazí, mám se z toho navždy obviňovat.
A já si říkal: „Jo, souhlas.
Nemám proti tomu jedinou námitku.
Tak jo. Převezmu osobní zodpovědnost.
Musím se zlepšit. Zlepším se. Musím mít lepší vtipy.
Musím umět líp jednat s lidmi. Vrátím se.
Vrátím se a ty kretény si získám.
Vrátím se a stanu se pro Brity nepopiratelným.“
Tak jsem další dva roky dělal na dalším hodinovém vystoupení.
Chtěl jsem ho udělat univerzálnějším, míň provinčním,
rozmarnějším.
Něco takovýho.
S méďou nebo jinýma sračkama, co jsem myslel, že chtějí.
Prostě jim vyhovět.
O dva roky později mě znovu pozvali do Soho
na další dva týdny. A já jsem po tom skočil.
„Kurva jo.“ Těšil jsme se. Byl jsem jako Rocky po montáži.
„Zabils mýho černošskýho kámoše, teď zabiju já tebe. Jdeme na to.“
Analogie mi moc nejdou, ale chápete mě.
Pozvali mě zpátky.
Pamatuju si svou zahajovací noc mého druhého dvoutýdenního bloku v Soho.
Byl jsem ve třech čtvrtinách vystoupení a řekl jsem vtip o tom, jak…
A mějte na paměti, že ten vtip
je od mnohem mladšího člověka a mnohem méně zkušeného komika.
Jo? Pokud vám to pomůže,
představujte si, že následující vtip je v uvozovkách.
Jo? Teď ten vtip nevyprávím.
Cituju jiného komika, co ten vtip řekl v Londýně v roce 2012.
A jen náhodou jsem ten komik já. Dobře?
Taky jsem byl mnohem mladší a mnohem méně zkušený
a moje publikum bylo taky mnohem mladší, jo?
Nebylo to tohle publikum plné rozvedených diváků s chůvami.
Nevím, co se stalo.
Moje publikum se mnou hrozně zestárlo.
Ani já to neumím vysvětlit. Ale je to tak. Tak z toho zkusme něco vytřískat.
Co vám řeknu, vnímejte takhle.
Mladší komik, mladší publikum.
Nebo mě bojkotujte. Mně už je to vlastně ukradený.
Takže jsem řekl vtip…
Začalo to takhle.
Na střední jsem to s holkama neuměl.
Když se mi nějaká líbila a já se hned nelíbil jí,
bral jsem to tak, že se musím víc snažit, abych se jí zalíbil,
tak jsem chtěl své city dokázat a koupil jí kytky.
A bonboniéru. A dal jí to ve třídě.
Nakreslil jsem komiks, kde jsme skončili spolu.
Prostě hrozně trapný kraviny,
kvůli kterým pořád křičím ze spaní o 17 let později.
A stejně jako většina kluků v tomhle věku jsem neuměl ovládat emoce.
A kluci jsou i tak blbí, že?
Přidejte k tomu hormony. To je blbost na blbost.
Zamotáte se do toho jako většina kluků.
Snažíte se analyzovat, jak holky přimět, abyste se jim líbili.
Snažíte se z toho udělat matiku.
Říkáte si: „Dobře, musím být drsňák. Hodný kluky nemají rády.“ Bla, bla, bla.
Trvalo mi celou věčnost, než mi došlo, jak ženy fungují.
Když se vám holka líbí a vy jí ne,
stačí jen mít na paměti, že vám ženy nic nedluží.
To je celý. Ženy vám nic nedluží.
- Jo! - Jo, takže kluci tohle nevidí.
Někteří to nechápou. „Jo, ale já jí koupil kytky.
Proč se se mnou nechce vyspat?“
Protože vám nic nedluží.
„Jo, ale celý víkend jsem jí spravoval počítač.
Proč mi ho nechce vykouřit?“
Protože vám nic nedluží. Zapamatujte si to.
Ženy vám nic nedluží, ať už děláte cokoliv.
Sami jste se to rozhodli udělat.
Nesvalujte to na ně. To je váš problém.
Ženy nejsou automaty, kam dáváte laskavost, dokud nevypadne sex.
Jo? Nic vám nedluží.
Ženy nejsou jako věrnostní program,
kde dostanete deset nálepek a pak na to skočíte.
Nic vám nedluží. Zapamatujte si to. Nic vám nedluží.
To, co děláte, je vaše věc. Vaše blbost. To si vyřešte sami.
Když jste chlap a líbí se vám holka
a vy se nelíbíte jí, dobře…
A pamatujte, pořád ještě cituju.
Vezměte tu energii, kterou promrháváte externě
na nákup kytek, bonboniér a kreslení komiksů…
Dobře, přestaňte s tím.
Zaměřte tu energii zpátky dovnitř. Soustřeďte se na sebe.
Každý den ze sebe dělejte lepšího člověka.
Udělejte ze sebe lepšího člověka, než jste byli včera,
i kdyby jen o půl procenta, jo?
A tahle nepatrná zlepšení se budou sčítat.
A pro muže se hodnota s věkem zvyšuje, že?
Pro ženy se hodnota s věkem snižuje.
A když tahle čára překročí tuhle a Y se rovná MX plus C,
všechno se vám to vrátí, jo?
Je to dlouhodobá hra, vy si prostě počkáte.
Čas je na vaší straně.
No takže, řekl jsem tenhle vtip a někteří lidi se smáli a někteří ne,
stejně jako tady.
Ale tak to chodí. Komediální houpačka.
Jinak to neumím.
Zhoupnete se nahoru a pak dolů.
Jinak to neumím.
Tohle jsem říkal a nedostal jsem se ani k pointě.
Byl jsem teprve na začátku.
Během mého druhého dvoutýdenního bloku vystoupení
v divadle Soho v Londýně, o zahajovací večer,
ve třech čtvrtinách vystoupení, jsem se dostal k:
„Na střední jsem to s holkama neuměl.
Když se mi nějaká líbila a já se hned nelíbil jí,
bral jsem to tak, že se musím víc snažit,
tak jsem jí koupil kytky a bonboniéru,
nakreslil jsem o nás dvou komiks, abych jí své city dokázal.“
A v téhle chvíli
se mladá britská osoba, která seděla na stejném místě
jako před dvěma lety ta postarší…
Tenhle člověk se zvedl a začal křičet.
A nechci říkat, jakého byl ten člověk pohlaví.
Ale představte si mladého Brita, co si uprostřed představení stěžuje.
Koho si představíte?
Takže ta žena se postavila
a řekla: „Jsem znechucená z chlapů, co hledají výmluvy pro sexuální napadení.
Vy jen pokračujete v kultuře znásilnění. Hormony nejsou výmluva.“
A já řekl: „Hele, to ne.
Tohle není příběh o znásilnění. Fakt ne, slibuju.
Je to příběh o trapné, neopětované pubertální lásce.
Jo, jsem na vaší straně. Vážně.
Řeknu to 50krát: ‚Ženy vám nic nedluží.‘
Jsem na vaší straně. Jen mě nechte k tomu dojít,
páč tohle je vystoupení.
Musíme mě nechat se k tomu dostat,
mám shakespearovský citát o ženách a automatech.
Bude se vám líbit. Slibuju.
Slibuju, že se mnou budete souhlasit.
Nechte mě k tomu dojít. Dobře, možná se vám nebude líbit konec.
Ale tak to prostě je. Komediální houpačka.
Něco se vám nelíbí, ale celek se vám líbit bude.
Slibuju, jsem na vaší straně.“
Ale ona mě pokračovat nenechala.
Pořád mě obviňovala, že pokračuju v kultuře znásilnění.
Tak jsem nakonec řekl: „No, víte vy co?
Jsme ve třech čtvrtinách vystoupení.
Už dvě minuty se dohadujeme o znásilnění.
Já vás zřejmě nepřesvědčím, že nejsem hajzl. Možná byste měla odejít.“
A ona řekla: „Zaplatila jsem deset liber. Nikam kurva nejdu.“
Protože cena mých lístků se za dva roky nezvýšila.
Tak jsem řekl: „No, zaplatím vám deset liber,
abyste odešla.“
A udělal jsem to.
A ona odešla.
A proto mají ženy nižší hodinovou mzdu než muži.
Nevědí, jak využít výhodu
v obchodním jednání…
To bych řekl, kdybych byl hrozný člověk.
Ale nejsem, takže jsem to samozřejmě neřekl.
Bylo by hrozné si to jen pomyslet, natož to říct nahlas.
Kdo by to, kurva, udělal?
Ale tak to prostě je. Komediální houpačka.
Zhoupnete se nahoru a pak zase letíte dolů.
Netuším, proč to funguje. Ale funguje. Nevím, proč je to v pohodě.
Možná proto, že spolu všichni sdílíme stejný prostor a čas,
stejnou chvíli, takže chápeme, co se děje.
Možná to není v pohodě.
Nevím.
A taky není moje práce vás naučit, jak dělat komedii.
Pokud to chcete umět, zkuste volný mikrofon
několikrát za noc dalších deset let a pak mluvte.
Pokud myslíte, že tohle není umění, že jen říkáme urážlivé věci,
nebo nikdy nic urážlivého neříkáme, zkuste si to a pak mluvte.
A ani to není důvod, proč nenávidím VB.
Nenávidím VB jen kvůli jejich přístupu ke komedii.
Je prostě tak snobský.
Je tak snobský. Baví mě dělat komedii v Americe.
Je to bezva. Fakt radost. Dělat komedii v Americe je radost.
- Je to super. - Jo!
Je to super.
Vážně. Dává smysl, že tu komedie byla vynalezena.
Jistěže jste ji vymysleli vy. Šílený, co?
Máte tu skutečný duch inovace.
Je to stejná energie, která vám umožnila inovovat
- až k iPhonu 13 Max Pro. - Jo!
Je 12 dobrá? Ta je skvělá. Ale nasrat, pokračujeme.
No tak. Můžeme na to nacpat víc čoček.
Pořád máme dost místa. No tak.
Stejná energie, jaká vám umožňuje vytvořit zázračnou mRNA vakcínu za necelý rok…
Jo.
…která funguje, ale pak si ji odmítáte vzít.
To je Amerika v kostce.
Amerika si říká:
„Celý svět má problémy. Použijeme vše, co jsme se kdy naučili,
veškeré naše znalosti, všechny dostupné zdroje,
každého imigranta, co kdy získal PhD, každého místního doktoranda, spojíme síly
a vytvoříme tuhle zázračnou mRNA vakcínu za necelý rok.
Máme ji a funguje. A běžte do prdele! Nevezmeme si ji!
Běžte do prdele! Tu sračku si nevezeme. Nevezmeme si to.
Vezměte si ji vy. My si ji nevezmeme. Vezměte si ji. Cože? Vy ji chcete?
No, naserte si. My vám ji nedáme.
Radši ji vylijeme do řeky.
Vypijte si ji z řeky. Naserte si. Vyserte si oko.
Do prdele s vámi i s námi.
Cože? Ona funguje?
Panebože, je to jako kouzlo. Má asi 90% účinnost.
Ani simulace neproběhly tak dobře, ale nasrat na to.
Nevezmeme si ji. Do prdele s vámi i s námi.“
To je Amerika v kostce.
Baví mě dělat komedii v Americe. Je to prostě super.
Super. Všichni v Americe chápeme komedii.
Cítíme její rytmus. Víceméně.
Jdeme do potemnělé místnosti.
Vezmeme s sebou kamarády. Dáme si pár drinků.
Možná se trochu najíme. Začne to.
Někdo přijde na jeviště, má desetiminutové úvodní číslo.
Pak přijde nějakej vůl a kecá víc než hodinu.
Některým vtipům se smějeme, některým ne.
Celkově se snad pobavíme a pak odsud konečně vypadneme.
To je komedie v Americe. Je vtipná. Snadná. Chápeme ji.
Komedie ve VB je velmi odlišná. Komedie ve VB je velmi vážná.
Opravdu. Ani jí neříkají komediální vystoupení.
Říkají jí festivalová show.
„Co je tvá festivalová show? Co je tvé sólové vystoupení?
Snad mě rozesměješ a rozbrečíš a pak ještě jednou.
Ve VB se na tebe přijdeme podívat,
ale není tam jídlo, drinky, úvodní číslo ani přátelé.
Jen ty. Na celou hodinu.
Takže to udělej pořádně.
Udělej to sakra pořádně.
Zaplatil jsem za parkování, chůvu, drinky, večeři a tebe.
Takže to udělej pořádně.“
A lidi chodí na komedii naštvaní.
„Běž do prdele. Rozesměj mě.“
Ptáte se: „Jak jste se dnes měli?“
„Na hovno, tak jsem se měl.“
A přijdou se na vás dívat, přijdou vás hodnotit.
Lidé dostávají zaplaceno za hodnocení komiků.
Dáváme komikům hvězdy jako restauracím.
Jako Michelinské hvězdy. Další den je to v novinách.
Zpráva dne.
„Vystoupení komika Ronnyho Chienga si zaslouží dvě hvězdy.
Dvě hvězdy.
Příliš se spoléhal na svůj etnický původ.
Ačkoli neřekl ani jediný vtip o Asiatech. Dvě hvězdy.“
Nish Kumar má čtyři hvězdy. Čtyři hvězdy pro Nishe Kumara.
Jack Whitehall, pět hvězd.
Mr. Bean.
Deset hvězd!
Deset hvězd pro boha komedie, Mr. Beana, který komedii zabil. Tu noc to zabil.
Nikdo už nepřekoná to, jak on udělal tohle…
Zabil to. Je to bůh.
Je nejlepší ze všech.
Bůh. Udělal šest epizod plných…
Před 30 lety, je nejlepší.
S jeho schopností beze slov překlenout kultury,
hotový moderní Charlie Chaplin.
V moderní komedii nemá obdoby.
Všichni ti zasraní nevzdělaní hodnotící bloggeři na Yelpu a Twitteru
vám dávají svůj nevyžádaný a nekvalifikovaný názor.
Internet umožnil, aby tahle zatracená amatérská kultura
zasraných volů prosperovala.
Lidé, jejichž idiotské názory bychom v profesionálním prostředí neposlouchali,
si založili účet na Twitteru nebo Yelpu
a všichni se můžou přetrhnout, aby se poklonili jejich znalostem.
Můžete se nechat vyrazit z lékařské fakulty
a den na to hodnotit doktory. Nedává to smysl.
Všichni všechno hodnotí, jako by to byli odborníci.
Lidé hodnotí komedii.
Umíte si to představit? Kdo kurva hodnotí komedii?
Neironicky, kdo hodnotí komedii?
Kdo se ráno vzbudí a řekne si:
„Hele, víte, co se svým omezeným časem na téhle planetě dnes udělám?
Vezmu tuhle věc, která byla stvořena s radostí,
která má šířit štěstí,
a vyšťourám v ní co možná nejvíc chyb.
Protože jsem naprostej vůl. To je můj názor.“
Všichni se snaží najít něco, na co se můžou naštvat,
dají to na internet se zajímavým titulem
a doufají, že na to kliknete, aby z toho něco vytřískali.
Protože když hledáte chyby, najdete je.
To víte. Když do něčeho půjdete s tím, že jen hledáte chyby,
hádejte co, najdete chyby, že?
Protože nic není dokonalé. Nic, co my lidé děláme, není dokonalé.
Já pro každého tady dnes večer rozhodně dokonalý nebyl.
Vtip o mzdovém rozdílu byl nejspíš taktická chyba.
Podcenil jsem, jak liberální jste.
Ale každopádně najdete chyby ve všem, když se budete dost snažit.
Najdete chyby v Moně Lise. Co to znamená?
A taky, co o tom kurva víte?
Nikdy jste nestáli na jevišti a říkáte mi, jak mám dělat svou práci.
To je jako jít do porodnice
a radit ženám, jak mají rodit.
Jo, jakej kretén by šel do porodnice
a prostě hledal rodící ženy?
A říkal by: „Hele, během porodu bys měla víc tlačit.
Vypadáš, že během porodu moc netlačíš.
Myslím, že se během porodu moc spoléháš
na svůj etnický původ.
Císařský řez? Tak tomu já říkám lenost.
Dvě hvězdy.“
Tihle hodnotící debilové se snaží všechny přesvědčit, že vědí, o čem mluví,
protože umí používat klávesnici.
To, kolik energie potřebujete, abyste něco vytvořili,
versus abyste si teď stěžovali…
Internet ten proces obrátil vzhůru nohama, jo?
Každé ráno se lidé budí. I vy.
Dáváte se všanc, snažíte se ze všech sil,
snažíte se něco vytvořit, ať už děláte cokoliv,
ať už se snažíte založit firmu,
dovést svou komunitu k pozitivní politické změně.
To je nevděčný úkol.
Otevřít restauraci.
To je spojeno s tolika riziky. Musíte se jako šéfkuchaři zdokonalit.
Trénink na profesionální sportovce. Skládání hudby.
Grafický design. Těžba bitcoinů.
Ať už děláte cokoliv, věnujete se tomu každé ráno.
Musíte do toho vložit všechnu svou energii,
aby se aspoň troška povedla.
A ke kritice teď staří jen tenhle pohyb. Víc nepotřebujeme.
Nepotřebujete ani krční svaly.
Než budete moct něco komentovat online,
měli byste se svým životem něco udělat.
Vylézt na Mount Everest nebo tak. To by měla být nová captcha.
„Jste člověk? Vylezli jste na Mount Everest?
Nahrajte fotku. Fajn, pokračujte.“
Že? Jde mi o to, jak můžete kritizovat, když netvoříte.
Jak můžete mít perspektivu nebo dobrou vůli,
když do debat vstupujete?
Je fakt snadný na něco nadávat. Tak snadný.
Na něco nadávat je snadný. Já se tím živím.
Snadný jako facka.
Je mnohem těžší lidem pomáhat, je mnohem těžší něco dělat.
Právě to bychom měli dělat, když vidíme, jak někdo
dělá něco pozitivního v komunitě, něco pozitivního pro sebe.
Měli bychom je víc podporovat. Ne si jen stěžovat na jiné věci.
Můžete si stěžovat jen tolik, kolik lidem pomáháte.
Já třeba šel po Západní čtvrté ulici v Manhattanu v New Yorku,
staral se sám o sebe, nekoukal do telefonu,
ale skutečně sledoval svět kolem sebe během pandemie.
Chtěl jsem jít na čerstvý vzduch. Bylo to fajn.
Šel jsem po ulici v Manhattanu, rozhlížel se
a zničehonic ke mně přišla žena,
chytila mě za krk a začala mě dusit.
Tak jsem ji odhodil a ona pozvedla pěsti.
A já se na ni podíval a prostě odešel.
A to je v New Yorku normální.
Ani jeden z nás nic neřekl.
Po celou dobu jsme ani necekli.
Nehodnotili jsme se, protože jsme oba věděli, co se děje.
Oba jsme věděli, o co šlo.
Podíval jsem se na ni a řekl si:
„Aha, jsi magor.
Stejně jako všichni na internetu. Tak jo. Měj se, cvoku.“
Nepokračoval jsem v tom a odešel.
A ona se na mě podívala a řekla si:
„To není chlap, co se na ulici popere se ženou.
Měj se, chlape.“
A tak jsme šli každý svou cestou. A tím to skončilo.
A já tu ženu pořád respektuju
víc než ty debilní hodnotící bloggery na Twitteru a Yelpu.
Protože byla z něčeho v životě nešťastná,
zvedla se a něco s tím udělala.
Neseděla za klávesnicí a netweetovala svýma koulema,
nekritizovala výtvory druhých, aniž by sama něco udělala,
jako skupinka parazitů požírající hostitele.
Ne, neměla ráda Asiaty. Chtěla spáchat zločin z nenávisti.
A to dokážu respektovat.
To je proaktivita.
Byli jste skvělí. Díky za váš čas.
Uvidíme se později. Díky, New Yorku. Děkuju.
TURNÉ „NADĚJE NA ZBOHATNUTÍ“
VYPRODÁNO NUTNÝ DŮKAZ O OČKOVÁNÍ
DNES VYPRODÁNO
Překlad titulků: Pavlína Tajnerová