Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
DET BLIVER IKKE BEDRE END CHINATOWN
Tag godt imod
den enestående: Ronny Chieng!
Sådan!
Vi gjorde det.
Vi løste racisme. Tak.
Tak, fordi I er mødt op.
Tak, fordi I kom her til aften, New York.
Tak, fordi I ikke døde i pandemien.
Tak, fordi I overlevede.
Vi kunne ikke lave comedy uden jer.
Vi prøvede.
Der er for mange fandens podcasts.
Jeg tror, 2021 var det år,
hvor folk, der havde størst succes i gymnasiet, endelig fandt deres stemme…
…på internettet.
Alle de fandens idioter på Facebook, der kræver beviser.
Man prøver at give dem livreddende information.
Som: "Her er noget livreddende information."
"Hvor er beviserne for det?"
Alle de dumpeklare elever,
der mangler basale læse- og forståelsesevner,
forlanger beviser på PhD-niveau
om virologi.
Hvad kunne man vise dem, der ville være nok?
Hvilken slags bevis kunne man vise, hvor de så faktisk ville sige…
"Wow. Tusind tak…
…for at vise mig dette bevis.
Jeg kendte ikke denne videnskabelige teori,
men nu da jeg har læst hele denne fagfællebedømte artikel,
inklusiv fodnoterne,
og jeg har brugt en weekend på at krydsreferere kilderne på LexisNexis,
og alt synes at holde vand,
så føler jeg mig som et bedre menneske.
Så tusind tak, fordi du tog dig tid til at gøre mig til et bedre menneske"
Disse fandens idioter.
De er fandens idioter. Det er de.
Jeg forstår godt lysten til at forstå alt
og tænke kritisk.
Men med mængden af baggrundsviden, som man skal bruge for at nå dette punkt,
er det lidt for sent at springe på "vide"-vognen.
På det her tidspunkt i dit liv bør du være på "hold kæft og hør efter"-vognen,
fordi der er så meget.
Der er så meget lort, du er gået glip af.
Du har sprunget for mange timer over.
Det er ligesom den fyr, der ikke læser hele semestret
og så møder op til eksamen
og udbryder: "Det her giver ingen mening!
Matematik findes ikke!"
Der er for meget… det er som at forklare kvantefysik til en hund.
Du vil aldrig fatte det. Bare følg flokken, okay?
Sådan er den mirakuløse teknologiæra, som vi lever i.
Tre måneder efter at det gik agurk i marts 2020,
afkodede de virussens genom.
Ja, de afkodede det.
De sagde: "Hej, vi har fundet den.
Vi fandt fjenden.
Se, alle sammen, vi har det lige her.
Se. Det er A-A-A-A, B-B-B-B-B-B, G-G-G-G-G-G,
A-A-A-A, D-D-D-D-D, A-A-A, C-C-C-C-C, T."
Forestil jer at vise det til idioterne på Facebook…
…som kræver beviser?
De siger: "Hvor er beviserne?"
"Lige her. Vi har dem.
Vi fandt en præcis sekvens af proteiner og aminosyrer."
"Hvad er det for noget lort?
Ja, okay. I 'afkodede' et genom.
I vil bilde os ind, at I 'afkodede' et genom,
og det ser sådan ud, sådan en flok dumme Scrabble-bogstaver.
Jeg kan også afkode genomer. Alle kan afkode genomer.
Se lige mig afkode genomer på mit keyboard hele dagen."
Alle de fandens dumpeklare studerende,
der sad bagest i klassen i hele deres akademiske karriere.
De sad bagest i klassen.
For fanden, bliv bagest i klassen.
Træd ikke frem under en pandemi,
fordi du har opdaget, hvordan man laver et podcast.
Bliv bagest med din dumpeklare mund, hvor du hører hjemme.
Du havde enhver mulighed for at bevise dig selv akademisk,
og du slog fejl eller klarede dig middelmådigt.
Hvorfor fanden skulle vi lytte til dig?
Lad nørderne styre.
Ja.
Det er, hvad vi har nørder til.
Alt omkring dig blev bygget af nørder.
Det er deres job.
Nørder skal fylde deres hjerner med så meget rådata som muligt,
ryste det rundt
og så kaste en fremtid op, der giver den højeste chance for succes.
Okay? Og ja, nogle gange går det galt, fordi det er en sandsynlighedsting.
Okay? Det er en normal fordelingskurve.
Du når aldrig standardafvigelsen af nul.
Det er den basale centrale grænseværdisætning, ik'?
Det er fantastisk med dem, der ikke gik i skole,
og så tror de automatisk, at de har styr på det.
Men altså: "Det er ikke automatisk.
Man kan godt være dum på flere måder.
Det er også en mulighed."
Jeg har været så heldig at bo i et par lande i mit liv.
Jeg er født og opvokset i Malaysia,
jeg voksede op i Singapore, jeg boede i Australien i ti år,
og nu bor jeg i USA.
Klap gerne ved den sidste.
Eller lad være. Det er okay.
-Sådan! -Det er lidt sent. I missede det.
Men tak, fordi I forsøgte.
Jeg mener bare, at jeg har boet et par steder.
Ikke bare i en weekend.
Jeg har boet de her steder i et årti eller længere. Okay?
Og ud fra personlig erfaring kan jeg sige,
at der er racister overalt.
Okay? Alle lande har forfærdelige racister.
Jeg har set dem. De stinker.
Det er så indlysende. Jeg troede, det var helt logisk.
Men påpeger man det ikke her i USA,
så går folk agurk med "men-hvad-med".
Man prøver at gøre opmærksom på nogle forfærdelige ting
som: "Hej, det her er langt ude."
Og nogle folk siger: "Tror du, det er langt ud? Hvad så med de her folk?
Hvad med det, de idioter derovre laver? Hvad med røvhullerne derovre?"
Og ja, selvfølgelig
har alle racer racistiske, forfærdelige folk.
Problemet er, at vi hele tiden sammenligner de værste 10 % af en race
med de bedste 10 % af en anden race.
Ikke? Hvilket selvfølgelig er forkert.
Egentlig burde vi
tage de værste 10 % af hver race
og sammenligne dem.
Så kan vi finde ud af, hvilken race er værst.
Så kan vi endelig besvare spørgsmålet og løse racisme.
For så ville der være konsensus.
Vi kan alle sige: "Den race er værst."
Og den race kan se sig omkring og sige: "Ja, vi er de værste.
Fandens."
Og så kan vi alle hele.
Men vi må sammenligne æbler og æbler.
Vi bør ikke sammenligne det bedste med det værste.
P-værdierne er for høje.
Ved I hvad? Vi gør det sgu nu.
Ja, vi gør det nu.
Lad os finde ud af, hvilken race er værst lige nu.
-Okay? Er I med på den? -Ja!
Okay. Cool.
På tre skal I råbe den race, I mener, er værst.
Okay? Nej. Bare rolig. Vi gør det sammen.
Jeg gør det også. Selvfølgelig.
Bare rolig, det er et comedy-show. Alt skal nok gå.
Det her øjeblik er grunden til, vi bad jer lægge telefonerne væk.
Kom så ud med det.
Sådan. Lad det ikke syde indeni, bare luk det ud.
Luk det ud nu. Luk dæmonerne ud, okay?
I behøver ikke være specifikke, okay? Bare råb en farve.
Okay?
Vi ved alle, hvad svaret bliver.
Kom nu. Vi narrer ingen, her. Okay?
På tre råber vi den værste race. Okay? En…
Det sker,
hvad end I deltager eller ej.
I kan lige så godt sige noget,
selvom I ikke tror det.
Bare som en kreativ øvelse.
Ud med det. Det er som at tale i tunger. Bare start.
Okay? På tre.
Værste race på tre. Okay?
Okay, en. Værste race. To.
Tre.
Hvis I sagde noget, er I de værste 10 % af jeres race.
Det var fandens ulækkert.
En flok racister, der mødte op til mit show i New York,
misforstod helt pointen i den joke.
Og jeg viser jer til hele landet.
Til hvert comedy-show jeg laver.
Og problemet med den joke er,
at jeg ikke kan afbryde jer barbarer hurtigt nok,
før I råber noget lort, der starter raceoptøjer i New York.
Men ved I hvad? Fuck det. Jeg har brug for reklamen.
Jeg har brug for omtalen. Så gør det.
Kom. Start nogle raceoptøjer.
Gør det lige her i det her lokale. Giv mig skylden.
Giv mig skylden, tag mig.
Tag mig i en slåskampsvideo.
Giv mig skylden. Boykot mig.
Boykot mig.
Fortæl Twitter, at jeg bad jer siger N-ordet.
Gør det. Boykot mig.
Boykot mig.
Hvis I virkelig tror, I kan boykotte mig
derhjemme i jeres undertøj med jeres fucking telefon, så gør det.
Boykot mig.
Jeg forlod tre lande med gratis sundhedssystem og ingen våben.
Jeg flyttede til USA i 2015 og var klar til at dø.
Tror I, at MAGA-idioter, had mod asiater, ukontrolleret corona
og Twitter-folk skræmmer mig?
Gør det. Boykot mig.
Hvad vil I gøre? Boykotte mig, så jeg må rejse hjem til Malaysia,
hvor jeg er en national helt?
Og hvor valutaen er til min fordel?
Åh nej! Hvordan skal jeg dog overleve?
Gør det.
Befri mig fra dette helvede.
Gør det. Min mor bor i Singapore lige nu.
Jeg har ikke set hende i to år.
Boykot mig, så jeg kan se min mor.
Jeg får hele tiden skuespillerjob. Boykot mig, så jeg kan se min mor.
Alle tror, at fordi jeg er på The Daily Show,
så vil jeg redde verden.
Nej, jeg er her ikke for at redde verden.
Jeg er her for at vrøvle, tjene penge og skride. Det er det.
Det er det. Ja.
Alle beder mig bruge min platform.
"Ronny, brug din platform.
Okay? Du har en platform, brug den.
Brug din platform, Ronny. Du har en platform, brug den.
Brug din platform til at snakke om had mod asiater. Brug den."
Jeg har ikke evnerne til at snakke om had mod asiater, okay?
Finder I på en måde, hvorpå man kan gøre hadforbrydelser mod asiater sjove,
så er I velkomne til at joke om det.
Afslut jeres special med det. Gør det til jeres slutreplik.
Alle beder mig om at bruge min platform.
"Ronny, brug din platform til at gøre opmærksom på ting.
Gør folk mere opmærksomme på vacciner.
Bruger du ikke din platform til at fortælle folk om vacciner,
ved du så godt, at vaccinemodstandere måske ikke tager den
og måske dør?"
Hvad overser jeg?
I siger, at hvis jeg ikke gør noget,
så kan jeg gøre menneskeheden bedre
på en eller to generationer?
Forholdet mellem nytte og indsats på den graf er for vildt.
Hvis man nu beregner effektiviteten på den kurve,
så er det socialt uansvarligt af mig at fortælle folk om vacciner.
Okay? Bare rent matematisk.
Tænk lige på noget. Det er første gang i USA's historie.
Det plejede at være logisk at rejse til USA.
Så stor prestige havde USA internationalt.
Det var drømmen at komme til USA.
Uanset hvilken region i verden, man kom fra…
Asiatiske lande, afrikanske land, lande med hvide folk…
…uanset din socioøkonomiske status.
Du kunne være en rig, hvid australier.
Det bliver næppe bedre, men blev du tilbudt et green card til USA,
ville du straks tage det.
Selv da ville du stadig rejse.
For hvorfor ikke? Hvorfor ikke tage til USA?
Hvorfor ikke tage afsted?
Selvfølgelig ville du rejse. Hvorfor ikke?
Og for første gang i USA's historie er spørgsmålet:
Hvorfor vil du tage afsted?
Min mor i Singapore
tryglede mig om ikke at rejse tilbage til USA,
da pandemien var værst.
Hun sagde: "Bliv her, Ronny. Rejs ikke tilbage.
Rejs ikke tilbage til USA.
Hvorfor rejser du tilbage?
Halvdelen af landet er sindssyge,
virussen huserer ukontrolleret,
store byområder brænder.
Hvorfor tager du tilbage? Hvorfor?"
Og jeg måtte fortælle hende: "Mor, du forstår det ikke.
Okay? Du ser ikke, hvad jeg ser, når jeg er her,
de højeste idealer i dette land,
at USA, på trods af alle dets fejl,
stadig er det land,
hvor man kan blive betalt $12 for at fortælle pikjokes i New York.
Forstår du det?"
De evner er unyttige i Singapore.
Jeg fortalte pikjokes dagen lang i Singapore.
Der skete ikke en skid.
Her kommer vi i Marvel-film.
Hørte I mig? Jeg sagde Marvel-film!
Ja!
Kaosset er det værd!
Ja, min mor bor i Singapore lige nu.
Det er svært at forklare Singapore til amerikanere.
Det er svært at forklare ethvert andet land til amerikanere.
Fordi amerikanere ikke har noget referencepunkt
for andre steder på planeten, vel?
Og det er fair nok,
for i Singapore ved vi kun noget om USA,
fordi vi voksede op med amerikanske tv-serier,
der gav os en overordnet idé om landets kultur,
om end meget overfladisk.
Men vi forstod…
Vi så Seinfeld og vidste, at Seinfeld var i New York.
Der er jøder i New York.
Der er stand-up comedy i New York.
Sikke noget at gå efter. Det er vildt. Hvad er det?
Man kan bare snakke i en mikrofon, og folk betaler en penge?
Det er et job i USA.
Vi vidste, at Grey's Anatomy var i Seattle.
Mange knalder på hospitaler i Seattle.
Måske det er derfor, at det amerikanske sundhedssystem stinker.
Fordi folk hele tiden knalder på hospitaler.
Vi vidste, at RoboCop var i Detroit.
Der er problemer i Detroit.
Men ingen ser tv fra Singapore, vel?
Så ingen ved, hvad der sker uden for USA,
fordi I ikke ser andres programmer.
Så når jeg nævner et andet land for mine amerikanske venner,
nævner de altid det ene faktum, de engang læste
på et juice-skruelåg,
og det kaster de imod dig,
og de prøver at beskrive hele din civilisations historie
med et eller andet halvglemt faktum, de hoster op fra bagest i hjernestammen.
De sender det fra den her del til den her del hurtigst muligt.
Spytter det bare ud.
Når jeg fortæller mine amerikanske venner, at jeg voksede op i Singapore,
siger de altid: "Singapore. Du voksede op i Singapore?
De slår folk i Singapore, ikke?
Hvis man spytter tyggegummi på jorden i Singapore,
så kommer nogen løbende bagfra
og slår dig bagi. Ikke?"
Og jeg siger…
"Jo.
Så lad være med det.
Har I et iboende behov
for at besøge andre folks lande og spytte tyggegummi på jorden?
I så fald bør I ikke besøge Singapore,
for så slår de jer i ansigtet."
Og det gør nogle amerikanere forargede.
Tanken om, at voksne mænd bliver slået bagi
for at være idioter,
er helt skandaløs for dem.
Men det sjove er, at hvis man spørger en amerikaner, især en newyorker,
hvad de ville gøre, hvis en gæst kom hjem til dem
og spyttede tyggegummi på gulvet,
så siger de: "Vi ville slå dem til plukfisk."
Så jeg siger: "Det er, hvad vi gør i Singapore.
Vi har bare outsourcet tæskeriet til regeringen.
Det bliver en mere omkostningseffektiv straf for alle involveret.
Det er derfor, vi betaler skat."
Ja.
Kvinder får ikke nok ros for at tage p-piller.
Det gør de ikke. Tak, kvinder, fordi I tager p-piller.
Selv nu tænker halvdelen af lokalet: "Hvad fanden fabler du om?"
Tak, fordi I tager p-piller. Det får I aldrig ros for.
Mænd tænker knap nok på udgiften,
på den militære præcision, det tager at holde p-pillen funktionel.
Nogle gange på tværs af tidszoner.
Alarmer går af på mærkelige tider af dagen.
Ikke? 3 om morgenen, 5 om eftermiddagen.
De vækker dig, så du husker at tage den inden for en halv time,
for ellers skaber du måske menneskeliv.
Ligesom Zeus.
Mænd aner det ikke.
Forresten, fyre,
man går ikke bare på apoteket
og køber p-piller, som når man køber Tic Tac.
Sådan lige ved siden af tyggegummiet, før man går.
"Vil du have med citronsmag?"
Så kan du hygge sikkert i en periode.
Nej. Hvis man kan få en recept,
så skal man prøve tre forskellige typer i løbet af nogle måneder
for at se, hvilken en der gør mindst skade.
Man laver kliniske forsøg på sig selv,
som når man finder en coronavaccine.
Din yndlingssmag er den, der giver mindst depression.
Mænd aner det slet ikke.
Nemlig.
Selv hvis der var p-piller til mænd,
så ville man aldrig stole på, at en mand tager den.
Hvis en idiotisk mand siger: "Bare rolig,
jeg tager p-piller,"
så ville man grine.
Man ville sige: "Du kan umuligt tage p-piller.
I det mindste kan du umuligt gøre det korrekt.
Det er for kompliceret.
Jeg stoler ikke engang på, at du tager bad hver dag.
Så tag et kondom på eller læg pikken væk, for ellers sker det her ikke."
Alle de variabler, man skal tænke på, når man tager p-piller,
bare så man ikke kvajer sig,
alle de eksterne faktorer, man skal holde styr på,
som hvad man spiser, så man ikke laver kuk i p-pillen.
Og jeg ved forresten slet ikke nok om det.
Jeg prøver ikke at mansplaine det.
Jeg aner ikke, hvad jeg snakker om! Google det efter showet!
Jeg ved bare, hvad min kone fortæller mig af og til.
Men hvis man diarré…
Diarré laver kaos i p-piller.
Nemlig. Pludselig fyldes lokalet med frygt.
Fordi diarré giver babyer.
For hvis man har diarré, åbenbart,
kan p-pillen løbe direkte igennem en,
før kroppen når at optage hormonerne.
Så diarré laver kuk i p-pillen.
Det er en møgmåde at få en baby på.
Okay? Hvor mange diarrébabyer…
…sidder der i dette lokale lige nu?
Det kan vi ikke vide.
Vi kan ikke vide det, fordi man ikke ved,
rent basalt, om diarré forårsagede ens baby.
Hvorfor ville man vide det? Det er ikke normal viden.
I min erfaring stopper diarré faktisk babyer
fra at blive lavet, så det er kontraintuitivt.
For det andet, selv hvis det lykkes at trænge igennem…
…og man ved med sikkerhed, at diarré forårsagede ens baby,
hvorfor ville man fortælle det videre?
Hvorfor ville man fortælle det?
Især til sit eget barn.
Når barnet spørger: "Hej, far. Hvor kommer babyer fra?"
"Tja…
…en mand og en kvinde bliver forelskede,
kvinder spiser nogle gamle østers,
der kommer noget ondt ud af hendes bagdel,
og du er en velsignelse, det var, hvad jeg ville sige."
Jeg gad godt vide, hvad den politiske mening er her.
Hælder I mod venstre eller højre? Jeg har jokes til begge sider.
På dette tidspunkt i min Netflix-special
dukker der to bokse op.
Som når man vælger sit eget eventyr.
Og så kan man vælge, hvilken side man tilhører politisk.
Ikke? Og lige meget hvad man vælger,
så ender man det samme sted.
Jeg tror, vi har teknologien til det.
Bare en ubrugelig grafik.
Det er en metafor for landet.
Jeg ved, hvad I tænker. "Ronny, stop med at snakke politik.
Du snakker konstant om politik. Det er stressende.
Vi kom ikke ud til aften i fint tøj, for en gangs skyld,
for at snakke om politik.
Kom videre. Det gør os ubehagelige til mode.
Hvis vi ville høre om politik, så ser vi på Twitter.
Det hører ikke hjemme her."
Jeg forstår jer, og jeg er enig.
Jeg er meget pro-Brexit.
Hør mig lige færdig først.
Jeg elsker Brexit,
fordi jeg hader Storbritannien, og jeg håber, at Brexit ødelægger dem.
Ja.
Og det er ikke racistisk, fordi Storbritannien ikke er en race.
Jeg plejede at elske dem. Jeg elskede UK.
UK er "Storbritannien" for amerikanere.
Hvis man voksede op i en tidligere britisk koloni som mig…
Singapore, Malaysia, Australien…
Så sætter vi briterne på en piedestal.
Vi syntes, briterne var fantastiske.
Teknisk set er USA også en tidligere britisk koloni,
men I var for seje, så I er ikke en del af Commonwealth.
Jeg forstår det godt. Men kommer man fra en ægte britisk koloni som mig,
så var der intet bedre end briterne.
Vi tænkte: "Wow. De er fantastiske."
Alt de gjorde, var den bedste måde.
Alle de institutioner, de grundlagde, eksisterer i dag.
Vi bruger det stadig i Singapore, fordi vi tænkte, det var så effektivt.
Vi bruger stadig det britiske politiske system i Singapore:
Westminster-modellen,
sikkert det bedste vestlige demokrati, der er blevet opfundet…
eller blevet brugt…
Okay, det er ikke perfekt, men i det mindste har man valg, ik'?
Man kan være bøsse og lide våben.
Det er ikke så binært hele tiden.
I Singapore bruger vi stadig det britiske uddannelsessystem.
Som afslutning på gymnasiet i Singapore tager man
University of Cambridge O Levels.
Det gør vi i Singapore. Eksaminerne sendes til Cambridge University.
"Cambridge, sig, om vi er kloge nok til at blive studenter."
Vi er ligeglade med, hvad andre mener.
Hvad mener I? Briter, sig, om vi er kloge nok?"
University of Cambridge retter dem og sender dem tilbage.
De siger: "Ja, du er klog.
Du er en idiot. Gå ad helvede til."
Fedt!
Og vi siger: "Tak, briter. Tak, fordi I fortalte os det."
I Singapore bruger vi stadig det britiske elektriske system.
I Singapore bruger vi stadig det trebenede britiske stik.
Et kæmpe, solidt, tungt stik
med tre solide ben.
Man stikker det i væggen, og det kommer aldrig ud.
Ikke det dumme amerikanske stik med to ben.
Man stikker det i, og så falder det ud af sin egen vægt som en slap pik.
"Thomas Edison."
Nej, vi bruger det solide, britiske stik.
De erobrede halvdelen af verden med den britiske ingeniørkunst, ik'?
Man stikker det i væggen, og det kommer aldrig ud.
Falder man over det, vælter hele væggen i stedet.
I Singapore ser vi stadig britisk comedy.
Den dominerende comedy i Singapore er mr. Bean.
Mr. Fandens Bean er den største komiker i Sydøstasien.
I Sydøstasien er der ingen…
I Singapore og Malaysia er der ingen Chappelle,
der er ingen Chris Rock, ingen Seinfeld.
Det er mr. Bean.
Mr. Bean var den bedste komiker nogensinde
med hans åndssvage ansigt.
Den største komiker.
Fuck ham.
Og så knaldede han min vens veninde.
Men hvis I vil høre den historie,
så skal I bare google James Acaster på Vimeo.
Han er min ven og komiker, og fortæller hele historien meget åbent.
Det er ikke min historie at fortælle,
så lad mig reklamere for hans special i min special.
Men jeg ved, hvad I tænker.
"Hvordan ville det være at knalde mr. Bean?"
Jeg ved det ikke med sikkerhed,
men nok noget i den her retning.
Det er ikke engang derfor, at jeg hader Storbritannien.
Jeg hader dem, fordi da jeg havde lavet comedy i tre år,
blev jeg inviteret til Soho Theatre i London
for at lave et comedyshow på en time.
Det var virkelig stort dengang. Det var et prestigefyldt sted.
Soho Theatre i London
er centrum for britisk comedy.
Det bestemmer, hvad der er sejt, og hvad der er yt
i britisk comedy.
Og det var sejt at blive inviteret, især fra Sydøstasien,
hvor intet man laver på engelsk er noget værd,
medmindre hvide folk støtter det, og det her var den ultimative støtte.
Det var sådan: "Wow, englænderne har inviteret dig til at lave comedy
på engelsk til dem, der opfandt sproget?
For vildt. Du må tage afsted. Moderlandet kalder."
Jeg tænkte: "For fanden, jeg gør det."
Jeg glædede mig til at vise mit værd internationalt,
så jeg samlede alt det materiale, jeg havde.
Jeg sammensatte det til knap en times underholdning
med alt, jeg havde skrevet dengang.
Jeg lagde det i en kuffert og tog til London som bjørnen Paddington.
Ikke?
Jeg ankom og fik et show, der kørte i to uger
i Soho Theatre i London.
Min første gang i London, første gang jeg optrådte i London.
Jeg husker den første aften.
Jeg var to-tredjedele inde i showet, og det gik okay.
Energien var meget ligesom lige nu.
Sådan: "Hvad sker der lige her?"
Og jeg lavede en joke om…
Den er fra mine første fem minutters comedy…
Det var en joke om,
hvordan asiatiske forældre elsker deres børn mere end hvide forældre.
Det var noget i den her stil:
""Folk spørger altid, hvad mine forældre synes om, at jeg laver stand-up,
men man spørger aldrig hvide komikere om det samme,
fordi man ved, at deres forældre er ligeglade med dem."
Så jeg lavede den joke i London,
og nogle grinte, nogle gjorde ikke,
ligesom her og nu.
Men sådan er det.
Det går op og ned i comedy. Sådan er det.
Man bygger op, og så trækker man tæppet væk
ved at sige noget skandaløst bare for at bryde spændingen.
Jeg kender ikke andre måder. Det er det basale.
Så jeg fortalte joken. Nogle grinte, nogle gjorde ikke.
Og så gik vi bare videre, ik'?
Men før jeg kunne gå videre,
var der en gammel brite
på anden række i Soho Theatre,
der rejste sig og råbte.
Jeg vil ikke sætte køn på.
Men forestil jer en gammel brite, der klager under et show,
og hvilket køn ser I? Ja, ik'?
Så han rejste sig op…
…og han sagde: "Fuck dig, mine forældre elskede mig!"
Og jeg sagde: "Hvad?" Han siger: "Mine forældre elskede mig.
Og vi opfandt universiteter
og Westminster-modellen."
Og han begyndte et foredrag om vestlig civilisation.
Jeg sagde: "Nej, den joke handlede ikke om dig.
Tag den ikke personligt. Den var ikke om dig og dine forældre.
Den er mere om mig og mine forældre, og hvordan samfundet ser os.
Så tag det ikke personligt. Den handlede ikke om dig."
Men han gav ikke op. "Fuck dig, mine forældre elskede mig."
Og vi diskuterede i to minutter om, hvorvidt hans forældre elskede ham.
Og jeg kendte den energi.
Jeg mærkede den energi, da jeg voksede op. Den er meget bekendt.
Det er en brite bosat i Asien. "Sig ikke, at vi stinker,
vi ejede engang din region, vi lever uden konsekvenser,
fordi vi har en exit-strategi"-energi.
Så jeg sagde bare: "Ved du hvad?"
Vi er to-tredjedele inde i mit show nu.
Vi har diskuteret, om dine forældre elskede dig,
i to minutter, hvilket er en evighed i et liveshow.
Jeg kan næppe overbevise dig om, at jeg er en god komiker.
Måske du bare skal gå."
Han sagde: "Jeg betalte £10 for det her. Jeg går sgu ingen steder."
Hvilket er et sært standpunkt at tage under et comedy-show.
Så jeg sagde: "Okay, jeg betaler dig £20 for at gå."
Så det gjorde jeg.
Og han gik.
Det er forresten en forfærdelig forretningsmodel for comedy.
Det sker aldrig igen.
Jeg giver ingen refusion. Uanset hvad der sker i aften.
Jeres penge er allerede mine. Forstået?
Jeg er ligeglad. I kan storme scenen.
Så kan jeg gå tidligt hjem.
I bestemmer, hvor længe showet skal vare, for jeres penge er allerede mine.
Og alt det skete faktisk. Han rejste sig og råbte ad mig.
Jeg betalte ham £20, og han gik.
Det er ikke engang derfor, at jeg hader Storbritannien.
Jeg har konservative forældre.
Jeg lærte, at går noget galt, så skal man give sig selv skylden.
Og jeg tænkte: "Det støtter jeg.
Jeg tilmeldte mig den der YouTube-kanal.
Kom så. Vi tager personligt ansvar.
Jeg må blive bedre. Jeg bliver bedre. Jeg må lave bedre jokes.
Jeg må blive bedre til at håndtere folk. Jeg kommer tilbage.
Jeg kommer tilbage og vinder deres hjerter.
Jeg kommer tilbage, og briterne vil elske mig."
Så de næste to år arbejdede jeg på min næste times comedy.
Jeg lavede det mere universelt, mindre snæversynet,
mere fjollet.
Mere af den her slags.
Med en bamse eller hvad fanden, jeg troede, de ville have.
Jeg opfyldte bare deres ønsker.
To år senere blev jeg inviteret tilbage til Soho Theatre
til endnu to uger, og jeg glædede mig til at starte.
Jeg var så klar. Jeg var som Rocky efter montagen.
"Du dræbte min sorte ven. Nu dræber jeg dig. Kom så."
Jeg er dårlig til analogier, men I ved, hvad jeg mener.
Så jeg blev inviteret tilbage.
Jeg husker første aften af mit to-ugers show i Soho Theatre.
Jeg var tre-fjerdedele inde i showet og lavede en joke om…
Og husk, at det, som jeg fortæller jer,
er en joke fra en yngre person og en mindre erfaren komiker.
Okay? Hvis det hjælper jer,
så bare se det, jeg siger, med citationstegn omkring.
Okay? Jeg laver ikke den joke nu.
Jeg citerer en anden komiker, der fortalte den joke i London i 2012.
Den anden komiker var bare tilfældigvis mig.
Jeg var meget yngre og mere uerfaren,
og mit publikum var også yngre, okay?
Det var ikke en flok fraskilte, der har hyret babysittere, okay?
Jeg ved ikke, hvad der skete.
Mit publikum er blevet forfærdeligt gamle sammen med mig.
Jeg kan heller ikke forklare det,
men vi må bare få det bedste ud af det.
Så se det, jeg vil sige, i den kontekst.
Yngre komiker, yngre publikum.
Eller boykot mig. Jeg er faktisk ligeglad.
Så jeg lavede en joke om…
Den begyndte med:
I gymnasiet var jeg virkelig akavet med piger.
Hvis jeg var vild med en pige, og hun ikke straks kunne lide mig,
så tog jeg det som et tegn på, at jeg skulle kæmpe mere for hende,
så jeg prøvede at vise min oprigtighed med blomster.
Jeg købte chokolade og gav hende det i timen.
Jeg tegnede tegneserier, hvor vi endte sammen til sidst.
Superpinlige ting,
som jeg stadig skriger over i sengen 17 år senere, ik'?
Og ligesom de fleste fyre på min alder kunne jeg ikke styre mine følelser,
og fyre er allerede generelt dumme.
Tilføj hormoner til det og du får dumt med dumt på.
Man ryger ned ad den spiral, som de fleste andre fyre,
hvor man prøver at regne ud, hvordan man vinder hendes følelser.
Man begynder at skille det ad som matematik.
Og man tænker: "Man skal være en rå dreng.
De kan ikke lide søde drenge." Og så videre.
Det tog mig så lang tid at indse hemmeligheden bag kvinder,
hvilket er, at hvis man kan lide en pige, og hun ikke gengælder følelserne,
så skal man huske, at kvinder ikke skylder en noget.
Sådan er det. Kvinder skylder ikke en noget.
-Ja! -Fyre indser det ikke.
Nogle fyre indser det ikke og siger: "Ja, men jeg købte blomster til hende.
Hvorfor knaldede hun mig ikke?"
Fordi de ikke skylder dig noget.
"Ja, men jeg brugte en weekend på at ordne hendes computer.
Hvorfor sutter hun ikke min pik?"
Fordi de ikke skylder dig noget. Fat det dog.
Kvinder skylder ikke dig noget. Lige meget hvad du gør.
Alt du gør, er for egen regning.
Giv ikke dem skylden. Det er dit eget lort.
Kvinder er ikke slikautomater, hvor venlighed til sidst udløser sex.
Okay? De skylder ikke en noget.
Kvinder er ikke som bonuskort,
hvor man får ti stempler, og så knalder I.
De skylder ikke en noget. Fat det.
De skylder ikke en noget.
Alt du gør, er for egen regning. Det er dit lort. Ordn det.
Så hvis du er en mand, og du kan lide en pige,
og hun ikke gengælder følelserne, okay…
Og husk, jeg taler stadig i citationstegn.
Du tager al den energi, du spilder udadtil
på at købe blomster og chokolade og håndtegnede tegneserier…
Du dropper det lort.
Og du vender energien indad. Fokusér på dig selv.
Gør dig selv til en bedre person hver dag. Det er målet.
Bliv en bedre person i dag, end du var i går,
selvom det kun er 0,5 %, okay?
Og de marginale forbedringer lægges sammen.
Og som mand øges ens værdi med alderen, ik'?
Og som kvinde falder ens værdi med alderen.
Og når den linje når over den linje, og Y er lig med MX plus C,
og så får man det hele tilbage.
Man tænker langsigtet og venter på dem på den anden side.
Fordi man har tiden med sig.
Så jeg lavede den joke,
og nogle grinede, nogle gjorde ikke,
ligesom her og nu.
Men sådan er det. Comedy går op og ned.
Jeg kender ikke andre måder.
Man bygger op og trækker tæppet væk.
Jeg kender ikke andre måder.
Så jeg sagde den joke, og jeg nåede ikke engang min punchline.
Jeg nåede til indledningen.
Så til mit andet to-ugers show
i Soho Theatre London, den første aften,
tre-fjerdedele inde i showet, når jeg til:
"I gymnasiet var jeg akavet med piger.
Var jeg vild med en pige, og hun ikke straks kunne lide mig,
så jeg det som, at jeg skulle kæmpe mere for hende,
så jeg gav hende blomster og chokolade,
jeg tegnede tegneserier, hvor vi endte sammen for at vise min oprigtighed."
Og her i indledningen
var der en unge brite, der sad det samme sted,
som den gamle brite havde siddet to år tidligere.
Personen stod op og begyndte at råbe.
Jeg vil ikke sætte køn på personen.
Men forestil jer en ung brite, der klager midt under et show,
og hvem ser I så?
Ja, så hun rejste sig op
og sagde: "Jeg er træt af mænd, der undskylder seksuelle overgreb.
Du støtter voldtægtskultur lige nu.
Hormoner er ingen undskyldning."
Og jeg sagde: "Wow, nej.
Det handler ikke om voldtægt. Tro mig, det gør det ikke.
Det handler om akavet, ugengældt teenagekærlighed.
Og jeg er på din side.
Jeg siger 50 gange: 'kvinder skylder dig ikke noget.'
Jeg er på din side. Bare lad mig fortælle lidt mere,
for det er et comedy-show.
Du må lade mig fortsætte,
og jeg har et Shakespeare-agtigt citat om kvinder og slikautomater.
Du vil elske det. Tro mig.
Tro mig, du vil støtte mig her.
Bare lad mig fortsætte. Måske vil du hade slutningen.
Men sådan er det. Det går op og ned i comedy.
Nogle ting kan du ikke lide, men du kan lide pakken.
Tro mig, jeg holder med dig."
Og hun ville ikke lade mig fortsætte.
Hun blev ved med at anklage mig for at støtte voldtægtskultur.
Så til sidst sagde jeg: "Ved du hvad?
Vi er tre-fjerdedele inde i showet nu.
Vi har diskuteret voldtægt i to minutter.
Jeg kan næppe overbevise dig om, at jeg ikke er en idiot.
Måske du bare skal smutte."
Og hun sagde: "Jeg har betalt £10. Jeg går ingen steder."
For mine billetpriser var ikke øget på to år.
Så jeg sagde: "Jeg betaler dig
£10 for at gå."
Så det gjorde jeg.
Og hun gik.
Og derfor får kvinder en lavere timeløn.
Fordi de ikke forstår at presse på
i forhandlinger…
…er hvad jeg ville sige, hvis jeg var en forfærdelig person.
Men det er jeg tydeligvis ikke, så det sagde jeg ikke.
Det ville være forfærdeligt at tænke, og endnu mere at sige.
Hvem fanden ville gøre det?
Men sådan er det. Det går op og ned i comedy.
Man bygger det op, og så trækker man tæpper væk.
Jeg ved ikke, hvorfor det dur, men det gør det.
Måske fordi vi alle deler det samme rum og tid,
det samme øjeblik, hvor vi ved, hvad der foregår.
Måske det ikke er okay.
Jeg ved det ikke.
Og det er ikke mit job at lære jer comedy, okay?
Vil I lære det, så deltag i open mic-events
flere gange på en aften i et årti, og så fortæl mig det.
Hvis I tror, det ikke er en kunstart,
hvis I tror, det bare er at svine ting til
eller aldrig svine noget til, så gør I det, og fortæl mig det.
Det er ikke engang derfor, at jeg hader Storbritannien.
Jeg hader dem for deres attitude overfor comedy.
Den er snobbet.
Jeg elsker at lave comedy i USA.
Det er det bedste. Sådan en glæde. En glæde at lave comedy i USA.
-Det er det bedste. -Ja!
Det er det bedste.
Det er det. Det giver mening, at comedy blev opfundet her.
Selvfølgelig opfandt I det. Det er vildt, ikke?
Der er sådan en innovationsånd her.
Det er den samme energi, der får jer til at opfinde,
-indtil I får en iPhone 13 Max Pro. -Ja!
Er 12'eren okay? 12 er fantastisk. Men for fanden, fortsæt.
Kom nu. Der er plads til flere linser.
Der er stadig lidt overflade. Kom nu.
Det er den samme energi, der får jer til at skabe
en mirakel-mRNA-vaccine på under et år…
Ja.
…som virker, og så nægte at tage den.
Det er det mest amerikanske lort nogensinde.
USA siger:
"Hele verden har problemer. Lad os bruge alt, vi har lært,
al vores viden, alle vores ressourcer,
alle immigranter med PhD'er,
alle lokale PhD'er. Vi kombinerer styrkerne
og skaber en mirakel-mRNA-vaccine på under et år.
Vi gjorde det, og den virker. Og fuck jer! Vi vil ikke tage den!
Fuck jer! Vi tager ikke det lort. Vi tager den ikke.
I tager den. Vi tager den ikke. I tager den. Hvad? Vil I have den?
Fuck det. Vi vil ikke give den til jer.
Vi vil hellere smide den i floden.
Find den i floden, og sut min pik.
Fuck jer, og fuck os.
Hvad? Virker den?
Jøsses. Den er genial. Dens effektivitet er 90 %.
Den er meget bedre en simuleringerne, men fuck det.
Vi tager den ikke. Fuck jer, og fuck os."
Det er det mest amerikanske lort nogensinde.
Jeg elsker at lave comedy i USA. Det er det bedste.
Vi forstår alle comedy her.
Vi forstår rytmen, ik'? Sådan mere eller mindre.
Vi går ned i et mørkt rum.
Vi har nogle venner med. Vi får noget at drikke.
Vi spiser måske lidt. Der er opvarmning.
Nogen træder ind. Nogen varmer op i ti minutter.
En idiot kommer ind og snakker i over en time.
Nogle jokes griner vi af, andre griner vi ikke af.
Forhåbentlig har vi generelt en god aften, og så skrider vi.
Det er comedy i USA. Det er sjovt. Det er nemt. Vi fatter det.
Comedy i Storbritannien er anderledes. Det er meget seriøst.
De kalder det ikke engang comedy.
Det hedder festival-shows.
"Hvad er dit festival-show? Hvad er dit one-man, one-woman show?
Du skal få mig til at grin og græde og så grine og så græde igen.
I Storbritannien ser vi på dig,
der er ingen mad, ingen drikke, ingen opvarmning, ingen venner.
Det er bare dig. I en time.
Du har bare at gøre det.
Du skal fandeme gøre det.
Jeg betalte for parkering og en babysitter.
Jeg har betalt for drinks, mad og for dig.
Du skal fandeme gøre det."
Og folk ankommer vrede til comedy.
Sådan: "Fuck dig. Få mig til at grine."
Man siger: "Hvordan var din dag?"
"Min dag var fuck dig."
De kommer og ser dig, og folk kommer og anmelder dig.
Folk bliver betalt for at anmelde komikere,
og vi giver komikere stjerner som restauranter.
Ligesom Michelin-stjerner. Og vi skriver det i avisen næste dag.
Landets nyheder. Ikke?
"Ronny Chieng var en to-stjernes komiker.
To stjerner.
Spillede for meget på sin etniske baggrund.
På trods af ingen jokes om asiater. To stjerner."
Nish Kumar har fire stjerner. Fire stjerner til Nish Kumar.
Jack Whitehall har fem stjerner.
Mr. Bean.
Ti stjerner!
Ti stjerner til comedyens gud, mr. Bean, der færdiggjorde comedy. Han tog sejren.
Han besejrede det hele, da han lavede den med…
Han sluttede det. Han er GOAT.
Hvor GOAT er "greatest of all time".
GOAT. Han lavede seks afsnit af…
for 30 år siden. Den største.
Med hans evner til at krydse kulturer uden et ord
som en moderne Charlie Chaplin.
Han har ingen lige i moderne comedy.
Og alle de fandens uvidende Yelp, Twitter, anmelder-bloggere
giver deres uopfordrede, ukvalificerede mening.
Internettet har startet en fandens amatørkultur,
hvor idiotiske klaphatte trives.
Folk med dødssyge meninger, som vi aldrig ville lytte til
i noget som helst professionelt.
De har startet en Twitter- eller Yelp-konto
og pludselig er deres mening guld værd.
Nu kan man dumpe lægeuddannelsen,
og så næste dag anmelde læger. Det giver ingen mening.
Alle anmelder alt, som om de er eksperter.
Folk anmelder comedy.
Kan I forestille jer det? Hvem fanden anmelder comedy?
Seriøst, hvem gør det?
Hvem vågner om morgenen og siger:
"Ved du, hvad jeg gør i dag med min begrænsede tid på planeten?"
Jeg tager det her, der skal sprede glæde,
der skal gøre folk glade,
og så finder jeg alle de fejl, jeg kan.
For jeg er et fandens røvhul. Det er min mening."
Så alle, der er på udkig efter ting, de kan være sure på,
lægger det på nettet med en sexet overskrift,
forhåbentlig får de nogle klik og tjener lidt penge.
Men fordi man leder efter fejl, så finder man fejl.
Det ved I godt. Hvis man fra starten kun ser efter fejl,
så finder man fejl, ikke?
For intet er perfekt. Intet vi gør som mennesker, er perfekt.
Jeg har ikke været perfekt i aften for alle og enhver.
Joken om lønforskellen var nok en taktisk fejl.
Jeg troede ikke, folk var så venstreorienterede.
Men man kan finde fejl overalt, hvis man kigger længe nok.
Man kan finde fejl i Mona Lisa. Men hvad betyder det?
Og hvad fanden ved du om det?
Du har aldrig stået på en scene og siger, hvordan jeg skal optræde.
Det er, som hvis jeg gik ind på en fødeafdeling
og gav kvinderne tips til at føde.
Ja, hvilket røvhul ville gå ind på en fødeafdeling
og bare se på kvinder, der føder?
Og sige: "Hej, du skal presse lidt hårdere under fødslen.
Du ser ikke ud til at presse hårdt nok.
Du spiller vist for meget på din etniske baggrund
under fødslen.
Kejsersnit? Det er en doven fødsel.
To stjerner."
De fandens idiot-anmeldere,
der prøver at bilde folk ind, at de ved, hvad de taler om,
fordi de kan bruge et tastatur.
Energien, det kræver at skabe noget,
overfor den energi, det kræver at klage,
internettet har helt ødelagt den proces.
Hver morgen vågner folk i dette lokale.
I tager chancer, I knokler på livet løs
med at skabe noget, hvad end jeres fokus er,
om I vil starte en virksomhed,
organisere jeres lokalsamfund for at lave positive, politiske ændringer.
Det er der ingen tak for.
Åbne en restaurant.
Risikoen, der ligger i det. Forbedre jeres evner som kok.
Blive en professionel atlet. Lave musik.
Grafisk design. Mine bitcoin.
Hvad end I arbejder på, bare gør lidt hver morgen.
I må bruge alt I har, al jeres energi,
for at få noget til at ske.
Alt, der kræves for at kritisere, er den her bevægelse. Det er alt.
Man behøver ikke engang nakkemuskler.
Før man må kommentere online,
burde man skulle gøre noget med sit liv.
Bestige Mount Everest eller sådan noget. Det burde være det nye captcha.
"Er du et menneske? Har du besteget Mount Everest?
Okay, post et billede. Okay, du kan gå videre."
For hvordan kan man kritisere uden at skabe?
Hvordan har man ellers perspektivet eller sympatien,
når man starter samtaler?
Det er nemt at kritisere ting. Det er så nemt.
Det er nemt at kritisere ting. Det er mit job.
Supernemt.
Det er sværere at hjælpe folk, det er sværere at gøre ting,
så det burde vi gøre, når vi ser nogle andre,
der gør noget positiv for deres omgivelser eller for dem selv.
Vi bør opfordre dem mere.
Mere end vi klager over andre ting, ikke?
Man kan kun klage så meget, som man hjælper andre.
Jeg gik ned ad West 4th Street i Manhattan i New York.
Jeg passede mig selv, jeg kiggede ikke på min telefon,
jeg lagde faktisk mærke til verden omkring mig under pandemien.
Jeg prøvede at få lidt frisk luft. Jeg havde en rar aften.
Jeg gik ned ad en gade i Manhattan og så mig omkring,
og pludselig kommer en kvinde op til mig,
griber mig om halsen og begynder at klemme til.
Jeg skubber hende væk, og hun stiller sig klar.
Jeg ser på hende og går videre.
Og det er en normal interaktion i New York.
Ingen af os sagde noget.
Vi lavede ikke en lyd al den tid.
Vi anmeldte ikke hinanden, for vi vidste begge, hvad der foregik.
Vi vidste begge, hvad det handlede om.
Jeg så på hende og tænkte:
"Åh, du er skør.
Ligesom alle på internettet. Vi ses senere, skøre."
Jeg deltog ikke og gik væk.
Og så så hun på mig sådan:
"Det er ikke en mand, der vil slås med en kvinde på gaden.
Vi ses senere."
Og så gik vi hver til sidst. Og sådan sluttede det.
Og jeg respekterer hende stadig
mere end jeg respekterer de fandens Twitter, Yelp, anmelder-bloggere.
For hun var utilfreds med noget i sit liv
og gjorde faktisk noget ved det.
Hun sad ikke bag sit tastatur og tweetede med kuglerne
og kritiserede andres kreationer uden selv at lave noget,
som en flok parasitter, der spiser værten.
Nej, hun kunne ikke lide asiater. Hun ville begå en hadforbrydelse.
Og det respekterer jeg.
Det er proaktivt.
I har været fantastiske. Tak, fordi I lyttede.
Vi ses senere. Tak, New York. Tak.
UDSOLGT VACCINATIONSBEVIS PÅKRÆVET
I AFTEN UDSOLGT
Tekster af: Ditte Marie Christensen