Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏- ספיישל קומדיה של NETFLIX -
‏- אין כמו צ'יינטאון -
‏קבלו לבמה
‏את האחד והיחיד, רוני צ'נג!
‏כן!
‏הצלחנו.
‏התגברנו על הגזענות. תודה לכם.
‏תודה שיצאתם.
‏תודה שבאתם הערב, ניו יורק.
‏תודה שלא מתם במהלך המגפה.
‏תודה ששרדתם.
‏לא יכולנו לעשות מופעי בידור בלעדיכם.
‏ניסינו.
‏יש יותר מדי הסכתים מעצבנים.
‏אני מרגיש ש-2021 הייתה השנה
‏שבה אנשים שהגיעו לשיאם בתיכון ‏גילו את קולם האמיתי…
‏באינטרנט.
‏כל האידיוטים האלו בפייסבוק שדורשים הוכחות.
‏אתה מנסה לתת להם מידע מציל חיים.
‏כאילו, "הנה מידע מציל חיים".
‏"איפה ההוכחות לזה?"
‏כל אותם תלמידים כושלים
‏שחסרים להם כישורים בסיסיים בהבנת הנקרא
‏דורשים הוכחות ברמת דוקטורט
‏בווירולוגיה.
‏מה תוכל בכלל להראות שיספק אותם?
‏איזו הוכחה תוכל להראות להם ‏שלאחריה יגידו…
‏"אלוהים. תודה רבה…
‏שהצגת לי את ההוכחה הזו.
‏לא הייתי מודע לתיאוריה המדעית הזו,
‏אבל עכשיו שקראתי כל דף ‏במחקר הזה שעבר ביקורת עמיתים,
‏כולל את הערות השוליים,
‏וביליתי את סוף השבוע ‏בהצלבת מקורות במאגרי נתונים,
‏ונראה שהכול מסתדר,
‏אני מרגיש שזה הפך אותי לאדם טוב יותר.
‏תודה רבה שהקדשת את הזמן ‏לעזור לי להפוך אדם טוב יותר."
‏המפגרים האלו.
‏הם פשוט מפגרים. באמת.
‏אני מעריך את הרעיון של לרצות להבין הכול
‏ולפתח כישורי חשיבה ביקורתית.
‏אבל היקף הידע הכללי שאתה צריך להכיר ‏כדי להגיע לשלב הזה,
‏זה שלב מאוחר במקצת להיכנס לתחום הידע.
‏בשלב הזה בחייך, ‏אתה יותר בתחום ה"שתוק ותקשיב"
‏כי יש יותר מדי.
‏יש יותר מדי דברים שפספסת.
‏הברזת מיותר מדי שיעורים.
‏אתה כמו ההוא שלא למד כל הסמסטר,
‏ואז בא לבחינה,
‏וחושב, "שום דבר מזה לא הגיוני!
‏מתמטיקה זה לא אמיתי!"
‏יש יותר מדי… ‏זה כמו לנסות להסביר פיזיקה קוונטית לכלב.
‏זה כבר מעבר ליכולות שלך בשלב הזה. ‏פשוט תתיישר.
‏זה העידן הטכנולוגי המופלא ‏שאנו חיים בו היום.
‏תוך שלושה חודשים ‏מאז פרוץ המגפה במרץ 2020,
‏הם פענחו את הגנום של הנגיף.
‏כן, פענחו אותו.
‏הם אמרו, "תראו, אנשים, מצאנו את זה.
‏מצאנו את האויב.
‏תראו, הנה הוא, ממש פה.
‏תראו, זה ארבע פעמים איי, שש בי, שש ג'י,
‏ארבע פעמים איי, חמש די, ‏שלוש איי, ארבע סי, טי."
‏אתם יכולים לתאר לעצמכם ‏להראות את זה למפגרים האלו בפייסבוק…
‏שדורשים הוכחות?
‏ששואלים, "איפה ההוכחות?"
‏כאילו, "הנה. מצאנו את זה.
‏מצאנו את המקטע המדויק ‏של חלבונים וחומצות אמינו."
‏"מה לעזאזל הזבל הזה?
‏כן, בטח. פענחתם גנום.
‏אתם מצפים מאיתנו להאמין שפענחתם גנום,
‏וכך זה נראה, ‏אותיות ה"שבץ-נא" המטופשות האלו.
‏גם אני יכול לפענח גנומים. ‏כולם יכולים לפענח גנומים.
‏תראו אותי מפענח גנומים במחשב שלי כל היום."
‏כל התלמידים הכושלים האלו
‏שישבו בסוף הכיתה בכל שנות בית הספר.
‏הם ישבו בסוף הכיתה.
‏תישארו מאחור.
‏אל תבואו לחזית בזמן מגפה
‏כי הבנתם איך להעלות הסכת.
‏תישארו לעזאזל מאחור עם הפה הכושל שלכם, ‏במקום שאליו אתם שייכים.
‏היו לכם את כל ההזדמנויות ‏להוכיח את עצמכם מבחינה לימודית
‏ונכשלתם או שהייתם בינוניים, ‏לכל היותר, בכל רמה.
‏למה שבכלל נקשיב לכם לגבי משהו?
‏תנו לחנונים להוביל.
‏כן.
‏כן. בשביל זה יש חנונים.
‏חנונים בנו את כל מה שסביבכם.
‏זה התפקיד שלהם.
‏החנונים כאן כדי להכניס ‏כמה שיותר מידע גולמי לראשם,
‏לנער אותו שם,
‏ואז לפלוט את הפתרון ‏בעל הסבירות הגבוהה ביותר להצלחה.
‏וכן, יש דברים שלא מצליחים, ‏כי זה עניין של הסתברות.
‏טוב? זו עקומת פעמון.
‏לעולם לא תקבלו סטיית תקן שווה לאפס.
‏זה פשוט משפט הגבול המרכזי.
‏אני מת על האנשים האלו שלא למדו
‏והם מניחים באופן אוטומטי ‏שיש להם חוכמת חיים.
‏כאילו, "זה לא אוטומטי.
‏"אתה יכול להיות גם טיפש ‏וגם ללא חוכמת חיים.
‏גם זו אפשרות."
‏התמזל מזלי לחיות בכמה ארצות בחיי.
‏נולדתי וגדלתי במלזיה,
‏התבגרתי בסינגפור, ‏חייתי באוסטרליה עשר שנים,
‏ועכשיו אני גר באמריקה.
‏תרגישו חופשי להריע לאחרונה.
‏או שלא, זה בסדר.
‏כן! ‏-זה קצת מאוחר מדי. פספסת.
‏אבל כל הכבוד שניסית.
‏אני רק אומר שחייתי בכמה מקומות.
‏לא רק כחופשת סוף שבוע.
‏חייתי במקומות האלו עשר שנים או יותר.
‏ואני אומר לכם, חבר'ה, מניסיוני האישי,
‏יש גזענים בכל מקום.
‏בכל ארץ יש גזענים איומים.
‏ראיתי אותם. הם נוראיים.
‏חוץ מזה, זה כל כך ברור. ‏חשבתי שזה מובן מאליו.
‏אבל נראה שאם לא אומרים ‏את זה מספיק באמריקה,
‏כולם מתחילים ב"גמגוגיה".
‏אתה מנסה להצביע על מצב בעייתי,
‏כאילו, "המצב הזה נורא".
‏ויש אנשים שעונים לך, "נראה לך שזה נורא? ‏מה עם האנשים האלו?
‏מה עם מה שהמטומטמים האלה עושים? ‏מה עם מה שהממזרים האלו עושים?"
‏וזה כאילו, "כן, בטח.
‏כמובן שבכל גזע יש גזענים איומים."
‏הבעיה היא שאנחנו כל הזמן משווים ‏את עשרת האחוזים הגרועים בגזע אחד
‏לעשרת האחוזים הטובים בגזע אחר.
‏וברור שזו טעות.
‏כי מה שאנחנו צריכים לעשות
‏זה להתייחס ‏לעשרת האחוזים הגרועים בכל גזע
‏ולהשוות ביניהם.
‏כדי שנוכל לגלות מהו הגזע הגרוע ביותר.
‏כדי שנוכל סוף סוף לענות על השאלה הזו ‏ולהתגבר על הגזענות.
‏כי אז יוכל להיות קונצנזוס.
‏נוכל להגיד, "תראו. זה הגזע הכי גרוע."
‏והגזע הזה יוכל להביט סביבו ולומר, ‏"כן, אנחנו באמת הכי גרועים.
‏לעזאזל."
‏אז אפשר יהיה להתחיל להחלים.
‏אבל אנחנו צריכים להשוות מין למינו.
‏אנחנו לא יכולים להשוות בין קצוות.
‏ערכי המובהקות גבוהים מדי.
‏יודעים מה? עזבו, בואו נעשה את זה עכשיו.
‏נעשה את זה עכשיו.
‏בואו נגלה מי הגזע הכי גרוע, ברגע זה.
‏אוקיי? מסכימים? ‏-כן!
‏יופי. מגניב.
‏בשלוש, אני רוצה שתצעקו ‏איזה גזע הכי גרוע לדעתכם.
‏טוב? בסדר? לא, אל תדאגו. ‏נעשה את זה כולנו יחד.
‏כמובן שאצטרף.
‏אל תדאגו, זה מופע בידור. זה מקום בטוח.
‏ביקשנו מכם להרחיק את הטלפונים ‏בדיוק בשביל הרגע הזה.
‏עכשיו הזמן לשחרר.
‏זהו. אל תדחיקו את זה ותשתגעו.
‏תוציאו את זה עכשיו. ‏תנו לשדים לצאת, אוקיי?
‏אתם לא צריכים אפילו לפרט. פשוט תצעקו צבע.
‏טוב?
‏חבר'ה, כולנו יודעים מה תהיה התשובה.
‏במי אנחנו מנסים לשטות פה?
‏טוב, הגזע הכי גרוע בשלוש. אחת…
‏זה יקרה.
‏גם אם לא תצטרפו.
‏כבר עדיף שתגידו משהו,
‏אפילו אם אתם לא מאמינים בזה.
‏רק כתרגיל יצירתי.
‏פשוט תוציאו. זה כמו לדבר בלשונות זרות. ‏פשוט תעשו את זה.
‏בסדר? בשלוש.
‏הגזע הכי גרוע, בשלוש, בסדר?
‏אוקיי, אחת. הגזע הכי גרוע. שתיים.
‏שלוש!
‏אם אמרתם משהו, ‏אתם עשרת האחוזים הגרועים בגזע שלכם.
‏זה היה פשוט מגעיל.
‏חבורה של גזענים ‏שבאים להופעה שלי בניו יורק,
‏מפספסים לגמרי את הפואנטה ‏של הבדיחה הזו.
‏אני אחשוף אתכם בפני הארץ כולה,
‏בכל הופעה שלי.
‏והבעיה עם הבדיחה הזו היא
‏שאני לא יכול להתערב מספיק מהר ‏ולעצור אתכם, ברברים שכמוכם,
‏לפני שתצעקו משהו שיגרום ‏למהומות בין גזעיות בניו יורק.
‏אבל אתם יודעים מה? ‏לא אכפת לי, אני זקוק לפרסום.
‏אני זקוק לתגובות בתקשורת. תעשו את זה.
‏תתחילו במהומות בין גזעיות.
‏באולם הזה. תעשו את זה עכשיו ותאשימו אותי.
‏תאשימו אותי. תתייגו אותי.
‏תתייגו אותי בסרטון הקטטה.
‏תאשימו אותי. תבטלו את ההופעה.
‏תבטלו את ההופעה.
‏צייצו בטוויטר שאמרתי לכם להגיד כו…
‏לכו על זה. תבטלו את ההופעה.
‏תבטלו את ההופעה.
‏אם אתם באמת חושבים ‏שיש לכם את היכולת לבטל את ההופעה
‏כשאתם יושבים בתחתונים בבית ‏ומתעסקים בטלפון, תעשו את זה.
‏תבטלו את ההופעה.
‏עזבתי שלוש ארצות ‏עם שירותי בריאות בחינם ובלי נשק.
‏עברתי לאמריקה ב-2015 כשאני מוכן למות.
‏נראה לכם שעם האידיוטים תומכי טראמפ, ‏שנאת האסייתים, הקורונה המשתוללת,
‏אנשי הטוויטר מפחידים אותי?
‏תעשו את זה. תבטלו את ההופעה.
‏מה תעשו? תבטלו את ההופעה ‏כדי שאצטרך לחזור למלזיה,
‏שם אני גיבור לאומי?
‏ושער החליפין הוא בהחלט לטובתי?
‏אוי, לא! איך אשרוד?
‏תעשו את זה.
‏שחררו אותי מהגיהינום הזה.
‏תעשו את זה. אימא שלי גרה עכשיו בסינגפור.
‏לא ראיתי אותה כבר שנתיים.
‏תבטלו כדי שאוכל לבקר את אימא.
‏אני מקבל תפקידים בסרטים. ‏תבטלו כדי שאוכל לבקר את אימא.
‏כולם חושבים שאני משתתף ב"דיילי שואו"
‏כדי להציל את העולם.
‏לא, לא באתי להציל את העולם.
‏באתי לדבר שטויות, ‏להרוויח כסף ולעוף! זה הכול.
‏זה הכול. כן.
‏כולם תמיד מבקשים ממני לנצל את הבמה שלי.
‏"רוני, תנצל את הבמה שלך.
‏יש לך במה. תנצל אותה.
‏תנצל את הבמה שלך, רוני. ‏יש לך במה. תנצל אותה.
‏תנצל את הבמה שלך לדבר ‏על שנאת אסייתים. תנצל אותה."
‏אין לי את הכישורים לדבר ‏על שנאת אסייתים, בסדר?
‏אם תוכלו לחשוב על דרך להפוך פשעי שנאה ‏נגד אנשים מוצא אסייתי למצחיקים,
‏בבקשה, ספרו על זה בדיחה.
‏סיימו בזה את ההופעה שלכם. ‏תהפכו את זה לקטע הסיום.
‏כולם מבקשים ממני לנצל את הבמה שלי.
‏"רוני, תשתמש בבמה שלך כדי לעורר מודעות.
‏תעורר את זה. תעורר מודעות לחיסונים.
‏רוני, אם לא תנצל את הבמה שלך ‏כדי לעורר מודעות לחיסונים,
‏אתה יודע שמתנגדי חיסונים עלולים לא להתחסן
‏והם עלולים למות?"
‏מה אני מפספס?
‏אתם אומרים לי שאם לא אעשה כלום,
‏אני יכול להשביח את האנושות
‏תוך דור אחד או שניים?
‏יחס המאמץ מול התועלת הציבורית בגרף הזה ‏הוא יותר מחיובי.
‏אם תחשבו את היעילות ‏בעקומה הזו, בשלב הזה,
‏יהיה חסר אחריות מצדי ‏לדבר עם אנשים על חיסונים.
‏מבחינת מתמטית.
‏אתם מתארים לעצמכם? ‏זו הפעם הראשונה בהיסטוריה האמריקאית.
‏פעם הרצון לבוא לאמריקה היה ברור מאליו.
‏זו הייתה רמת היוקרה שייחסו לאמריקה בעולם.
‏זה היה חלום לבוא לאמריקה.
‏לא משנה מאיזה אזור בעולם באת…
‏ארצות באסיה, ארצות באפריקה, ‏ארצות של לבנים…
‏לא משנה מאיזה מעמד סוציואקונומי באת.
‏יכולת להיות אוסטרלי לבן ועשיר.
‏בר מזל, ואם מישהו היה נותן לך ‏אשרת שהייה לארה"ב,
‏לא היית חושב פעמיים.
‏גם אז, בכל זאת היית הולך.
‏למה שלא תגיע לאמריקה?
‏למה לא?
‏כמובן שהיית הולך. למה לא?
‏ובפעם הראשונה בהיסטוריה האמריקאית, ‏השאלה היא:
‏למה שתלך?
‏אימא שלי בסינגפור,
‏התחננה בפניי לא לחזור לאמריקה
‏בשיא המגפה.
‏היא אמרה, "אל תלך. רוני, אל תחזור.
‏"בבקשה, אל תחזור לאמריקה.
‏למה אתה חוזר לשם?
‏חצי מהאנשים יצאו מדעתם,
‏הנגיף משתולל,
‏אזורים עירוניים חשובים בוערים, ‏פשוטו כמשמעו.
‏בשביל מה אתה חוזר לשם? למה?"
‏והייתי צריך להגיד לאימא שלי, ‏"אימא, את לא מבינה.
‏את לא רואה את מה שאני רואה כשאני פה,
‏את האידאלים הנשגבים של הארץ הזו,
‏שאמריקה, למרות כל המגרעות,
‏זו עדיין הארץ
‏שבה אפשר לספר בדיחות על שמוקים ‏תמורת 12 דולר בניו יורק.
‏את מבינה?"
‏מערכת הכישורים הזו חסרת ערך בסינגפור.
‏בסינגפור סיפרתי בדיחות שמוקים כל היום.
‏שום דבר לא קרה.
‏פה אנחנו נכנסים לסרטי מארוול.
‏שמעתם אותי? אמרתי "סרטי מארוול"!
‏כן!
‏הבלגן שווה את זה!
‏כן, אימא שלי גרה בסינגפור עכשיו.
‏קשה מאוד לתאר את סינגפור לאמריקאים.
‏קשה מאוד לתאר כל ארץ אחרת לאמריקאים.
‏כי לאמריקאים אין נקודת התייחסות
‏לכל מקום אחר בכדור הארץ.
‏וזה מוצדק,
‏כי הסיבה היחידה ‏שידענו משהו על אמריקה בסינגפור
‏היא מפני שצפינו בהרבה ‏סדרות טלוויזיה אמריקאיות בילדותנו.
‏כך גיבשנו הבנה כללית ‏לגבי המרקם התרבותי של הארץ,
‏למרות שהבנה רדודה מאוד.
‏אבל לפחות הבנו…
‏כשצפינו ב"סיינפלד", ידענו, ‏"סיינפלד זה בניו יורק.
‏יש יהודים בניו יורק.
‏יש סטנדאפיסטים בניו יורק.
‏איזה דבר לשאוף אליו. זה מטורף. מה זה?
‏אתה יכול פשוט לדבר במיקרופון ‏ואנשים משלמים לך?
‏זו עבודה באמריקה."
‏ידענו ש"האנטומיה של גריי" זה בסיאטל.
‏הרבה אנשים מזדיינים בבתי חולים בסיאטל.
‏אולי זו הסיבה ששירותי הבריאות האמריקאיים ‏גרועים כל כך.
‏כי אנשים לא מפסיקים להזדיין בבתי חולים.
‏ידענו ש"רובוקופ" זה בדטרויט.
‏יש בעיות בדטרויט.
‏אבל איש לא רואה סדרות מסינגפור.
‏אז לאף אחד אין מושג ‏מה בכלל קורה מחוץ לאמריקה,
‏כי אתם לא צופים בסדרות של אף ארץ אחרת.
‏אז בכל פעם שאני מזכיר ארץ אחרת ‏באוזני החברים האמריקאים שלי,
‏החברים האמריקאים שלי תמיד מציינים ‏את העובדה היחידה שקראו פעם
‏בפקק של בקבוק מיץ.
‏והם שולפים לך אותה
‏ומנסים להשתמש בזה כדי לתאר ‏את כל ההיסטוריה של התרבות שלך
‏בכל עובדה זכורה למחצה, ‏קבורה במוחם שיוכלו לפלוט
‏שבכוחם להעביר מהחלק הזה לחלק הזה ‏במהירות האפשרית.
‏פשוט פולטים את זה.
‏כשאני מספר לחברים האמריקאים שלי ‏שגדלתי בסינגפור,
‏הם תמיד עונים, "גדלת בסינגפור?
‏מלקים אנשים בסינגפור, נכון?
‏בסינגפור, אם אתה יורק מסטיק על הרצפה,
‏מישהו בא אליך מיד בריצה
‏ומלקה אותך בישבן, נכון?"
‏ואני, כאילו…
‏"כן.
‏אז אל תעשו את הדברים האלה.
‏מה זה, מן צורך מולד שלכם
‏לבקר בארצות של אנשים אחרים ‏ולירוק מסטיקים על הרצפה?
‏אם כך, בבקשה אל תבקרו בסינגפור.
‏כי ילקו אתכם בפרצוף."
‏וזה מרגיז מאוד חלק מהאמריקאים.
‏המחשבה על אנשים בוגרים שמקבלים מלקות בישבן
‏כי התנהגו כמו שמוקים,
‏זה נראה להם שערורייתי.
‏אבל מצחיק שאם שואלים כל אמריקאי, ‏במיוחד כל תושב ניו יורק,
‏מה הוא היה עושה אם אורח היה נכנס לביתו
‏ויורק מסטיק על הרצפה,
‏הוא עונה, "הייתי מכסח אותו במכות."
‏אני עונה, ‏"כן, זה מה שאנחנו עושים בסינגפור.
‏פשוט העברנו את הכיסוח לידי הממשלה,
‏זה הופך לעונש חסכוני יותר ‏עבור כל המעורבים.
‏זו הסיבה שאנחנו משלמים מסים."
‏כן.
‏אני חושב שלא מעריכים מספיק ‏את הנשים על השימוש בגלולות.
‏לא מעריכים. ‏תודה, נשים, שאתן לוקחות גלולות.
‏אפילו עכשיו, חצי מהקהל חושב, ‏"על מה לעזאזל אתה מדבר?"
‏תודה שאתן לוקחות גלולות. ‏אף אחד לא זוקף את זה לזכותכן.
‏גברים לא יודעים להעריך את העלות,
‏את הדיוק הצבאי הדרוש לשימוש בגלולות.
‏כן, לפעמים באזורי זמן שונים.
‏תזכורות שמופעלות בשעות אקראיות ביום.
‏נכון? שלוש בבוקר. חמש אחה"צ.
‏מעירות אתכן, מזכירות לכן ‏לבלוע את הדבר הזה בחלון זמן של 30 דקות,
‏אחרת עלולים בטעות להיווצר חיי אדם.
‏כמו זאוס.
‏לגברים אין מושג.
‏דרך אגב, חבר'ה,
‏לא נכנסים סתם לבית מרקחת
‏וקונים גלולות כמו שקונים סוכריות "טיק טק".
‏ליד המסטיקים, לפני היציאה.
‏"תרצי בטעם לימון?"
‏ואז את מסודרת לארבע שנים.
‏לא, בהנחה שאת יכולה להשיג מרשם,
‏את צריכה לנסות ‏שלושה סוגים שונים במשך חודשים
‏לראות לאיזה מהם יש הכי פחות תופעות לוואי.
‏את ממש עורכת מחקר קליני על עצמך,
‏כאילו שאת מנסה למצוא חיסון לקורונה.
‏הטעם האהוב עלייך הוא זה ‏שגורם להכי פחות דיכאון.
‏לא, לגברים אין מושג.
‏כן.
‏אפילו אם הייתה גלולה לגברים,
‏אי אפשר לסמוך על גבר שייקח את הגלולה.
‏אם איזשהו גבר מטומטם היה אומר, "אל תדאגי.
‏אני לוקח גלולות."
‏היית צוחקת לו בפרצוף.
‏היית אומרת, "אין סיכוי שאתה לוקח גלולות.
‏לפחות, אין סיכוי שאתה ‏שאתה עושה את זה כמו שצריך,
‏משהו מסובך כל כך.
‏אני לא סומכת עליך אפילו שתתרחץ כל יום.
‏אז שים קונדום או שתרחיק את המה-שמו שלך, ‏אחרת זה לא יקרה."
‏המשתנים שאת צריכה להיות מודעת אליהם ‏כשאת לוקחת גלולות
‏רק כדי לא לפספס,
‏הגורמים החיצוניים שצריך לשים לב אליהם,
‏כמו מה שאת אוכלת, ‏רק כדי לא לפגוע ביעילות הגלולה.
‏ודרך אגב, אני ממש לא יודע מספיק על זה.
‏זו לא הסגברה.
‏אין לי מושג על מה אני מדבר! ‏תחפשו את זה בגוגל אחרי ההופעה!
‏כל מה שאני יודע זה מה ‏שאשתי סיפרה לי בדרך אגב.
‏אבל נראה שאם יש לך שלשול,
‏שלשול יכול לפגוע ביעילות הגלולה.
‏בדיוק. אנשים נבהלים פה עכשיו.
‏כי שלשול מביא תינוקות.
‏כי נראה שאם את סובלת משלשול,
‏הגלולה נפלטת מיד החוצה
‏לפני שהגוף מספיק לספוג את ההורמונים.
‏אז שלשול יכול לפגוע ביעילות הגלולה.
‏זו הדרך הכי מחורבנת להיכנס להריון.
‏כמה ילדי שלשול…
‏יש באולם הזה עכשיו?
‏לעולם לא נדע.
‏לעולם לא נדע, כי אי אפשר לדעת,
‏ראשית, אם התינוק שלכם נולד כתוצאה משלשול,
‏למה שתדעו את זה? זה לא דבר ידוע.
‏למעשה, מהניסיון שלי, שלשול מונע מאנשים
‏לעשות תינוקות, אז זה מנוגד להיגיון.
‏שנית, אפילו אם הצלחתם להתגבר על זה…
‏והייתם יודעים בברור שהתינוק שלכם ‏נולד כתוצאה משלשול, באופן ישיר,
‏למה שתחלקו במידע הזה?
‏למה שתספרו את זה למישהו?
‏בטח שלא לילד שלכם.
‏כאילו, הילד שלך שואל אותך, ‏"אבא, איך באים ילדים לעולם?"
‏"ובכן…
‏גבר ואישה מתאהבים.
‏האישה אוכלת צדפות מקולקלות.
‏גועל-נפש יוצא לה מהישבן.
‏ואתה ברכה משמיים, זה מה שאני מנסה לומר."
‏אני סקרן לדעת מה ‏מה הדעה הפוליטית הרווחת באולם.
‏אתם שמאלניים או ימניים? ‏יש לי בדיחות על שני הצדדים.
‏בשלב הזה בספיישל של נטפליקס,
‏אני רוצה שתי תיבות שיורדות למטה.
‏כמו הרפתקה אינטראקטיבית.
‏ואפשר לבחור באיזה צד ‏של הרצף הפוליטי אתה נמצא.
‏ואז לא משנה במה אתה בוחר,
‏זה מגיע לאותו מקום.
‏אני חושב שיש לנו את הטכנולוגיה הזו.
‏סתם גרפיקה מיותרת.
‏זאת מטפורה לארץ.
‏אני יודע שאתם חושבים, ‏"רוני, תפסיק בבקשה עם הפוליטיקה.
‏אתה כל הזמן מדבר על פוליטיקה. ‏זה כל כך מלחיץ.
‏לא יצאנו הערב והתלבשנו יפה, לשם שינוי,
‏כדי לבוא ולדבר על פוליטיקה.
‏תמשיך הלאה. אנחנו מרגישים ממש לא בנוח.
‏בבקשה. אם היינו רוצים לשמוע על פוליטיקה, ‏היינו נכנסים לטוויטר.
‏זה לא המקום."
‏אני מבין אתכם ואני מסכים.
‏אני תומך מאוד בברקזיט.
‏רק תנו לי לסיים, טוב?
‏אני מת על הברקזיט
‏כי אני שונא את בריטניה ‏ואני מקווה שהברקזיט יהרוס את הארץ הזו.
‏כן.
‏וזה לא גזעני כי בריטניה היא לא גזע.
‏פעם אהבתי את בריטניה.
‏אמריקאים, בריטניה היא הממלכה המאוחדת.
‏מי שגדל כמוני במושבה בריטית לשעבר…
‏סינגפור, מלזיה, אוסטרליה…
‏הערצנו את הבריטים.
‏חשבנו שהם מדהימים.
‏טכנית, גם אמריקה היא מושבה בריטית לשעבר,
‏אבל אתם מגניבים מכדי לקחת חלק, ‏אז אתם לא שייכים לחבר העמים הבריטי.
‏אני מבין. אני רק אומר שמי שבא כמוני ‏ממושבה בריטית אמיתית,
‏חשבנו שהבריטים הם הדבר.
‏חשבנו, "אלוהים, הם מדהימים."
‏כל מה שהם עשו היה ‏הדרך הטובה ביותר לעשות זאת.
‏כל מוסד שייסדו מחזיק מעמד עד היום.
‏בסינגפור אנחנו עדיין משתמשים בזה ‏כי זה נראה לנו יעיל כל כך.
‏בסינגפור אנחנו עדיין משתמשים ‏בשיטת הממשל הבריטית:
‏מודל ווסטמינסטר,
‏קרוב לוודאי שהביטוי הטוב ביותר ‏לדמוקרטיה המערבית שהומצא אי פעם…
‏יושם אי פעם…
‏טוב, זה לא מושלם, אבל לפחות יש אפשרויות.
‏אתה יכול להיות גיי ולאהוב נשק.
‏מספיק עם הבינאריות הזו כל הזמן.
‏בסינגפור אנחנו עדיין משתמשים ‏במערכת החינוך הבריטית.
‏כשמסיימים את התיכון בסינגפור, נבחנים
‏בבחינת הבגרות בחסות קיימברידג'.
‏נבחנים בסינגפור ושולחים את הבחינות ‏בדואר לאוניברסיטת קיימברידג'.
‏"קיימברידג', אמרו לנו, בבקשה, ‏האם אנחנו חכמים מספיק לסיים את התיכון?
‏לא מעניין אותנו מה אחרים חושבים.
‏מה דעתכם? ‏בריטים, אמרו לנו, האם אנו חכמים מספיק?"
‏בקיימברידג' בודקים את הבחינות ‏ושולחים אותן חזרה.
‏הם אומרים, "בטח, אתם חכמים.
‏אתם מטומטמים. תקפצו לנו."
‏כן!
‏ואנחנו אומרים, "תודה, בריטים. ‏תודה שאמרתם לנו."
‏בסינגפור אנחנו עדיין משתמשים ‏במערכת החשמל הבריטית.
‏אנחנו עדיין משתמשים בתקע עם שלושת הפינים,
‏התקע הכבד והמסיבי הזה.
‏שלושה פינים גדולים בולטים החוצה.
‏כשתוקעים אותו בשקע, אי אפשר להוציא.
‏לא השקע האמריקאי המטופש עם שני הפינים.
‏כשאתה מחבר אותו לשקע, ‏המשקל שלו מושך אותו החוצה כמו זין שמוט.
‏תומס אדיסון.
‏לא. אנחנו משתמשים בתקע הבריטי הכבד ‏עם שלושת הפינים.
‏הם כבשו חצי מהעולם ‏עם ההנדסה האימפריאלית הזו.
‏כשתוקעים אותו בשקע, הוא לעולם לא יוצא.
‏אתה נתקל בו, כל הקיר שלך מתמוטט.
‏בסינגפור אנחנו עדיין צופים ‏בתרבות הקומדיה הבריטית.
‏זו תרבות הקומדיה השלטת בסינגפור, ‏"מיסטר בין".
‏מיסטר בין ולא אחר הוא הקומיקאי ‏הכי מצליח בדרום מזרח אסיה.
‏בדרום מזרח אסיה אין…
‏בסינגפור ומלזיה אין את שאפל,
‏אין את כריס רוק, אין את "סיינפלד".
‏רק "מיסטר בין".
‏מיסטר בין היה הקומיקאי הגדול בעולם
‏עם הפרצוף המטופש שלו.
‏הקומיקאי הגדול ביותר.
‏לעזאזל עם האיש הזה.
‏שלא לדבר על זה שהוא שכב ‏עם החברה של החבר שלי.
‏אבל אם אתם רוצים לשמוע את הסיפור הזה,
‏פשוט תחפשו "ג'יימס אקאסטר" בווימאו.
‏הוא חבר שלי וקומיקאי ‏והוא מדבר בפתיחות רבה על הסיפור הזה.
‏לא ממקומי לספר את הסיפור הזה.
‏אז תנו לי לקדם את ההופעה שלו בהופעה שלי.
‏אבל אני יודע מה אתם חושבים.
‏"איך זה יהיה לשכב עם מיסטר בין?"
‏ואני לא יכול להיות בטוח,
‏אבל אני מתאר לעצמי שזה יהיה משהו כזה.
‏וזו אפילו לא הסיבה שאני שונא את בריטניה.
‏אני שונא את בריטניה כי שלוש שנים ‏אחרי שהתחלתי כסטנדאפיסט,
‏הוזמנתי לתיאטרון סוהו בלונדון
‏להופעת סטנד-אפ של שעה.
‏זה היה הישג גדול בזמנו. ‏זה נחשב לאולם יוקרתי מאוד.
‏תיאטרון סוהו בלונדון
‏הוא כאילו לב קהילת הבידור הבריטית.
‏זה המבחן הקובע מה מגניב ומה לא
‏בממסד הבידור הבריטי.
‏והיה מגניב שהזמינו אותי לשם, ‏במיוחד שבאתי מדרום מזרח אסיה,
‏שם שום דבר שאתה עושה באנגלית לא שווה כלום
‏אלא אם לבנים מאשרים זאת, ‏וזה היה האישור האולטימטיבי.
‏זה היה כאילו, "אלוהים, האנגלים ‏מבקשים ממך לעשות סטנדאפ
‏באנגלית לפני האנשים שהמציאו את השפה?
‏זה מטורף. אתה חייב ללכת. ‏לך, המולדת קוראת לך."
‏ואמרתי, "בטח. כמובן שאלך."
‏התלהבתי להוכיח את עצמי על הבמה הבינלאומית,
‏כך שאספתי את כל החומרים שהיו לי.
‏קיבצתי הכול לשעה של הופעה בקושי,
‏כל מה שכתבתי עד אז.
‏הכנסתי את זה למזוודה ‏ונסעתי ללונדון כמו הדוב פדינגטון.
‏כן?
‏הגעתי לשם וקיבלתי שבועיים של הופעות
‏בתיאטרון סוהו בלונדון.
‏הביקור הראשון שלי בלונדון. ‏ההופעה הראשונה בלונדון.
‏ואני זוכר את ערב הבכורה ‏באותם שבועיים של הופעות.
‏הגעתי לשני שלישים מההופעה, והכול היה בסדר,
‏ההתלהבות הייתה דומה לאווירה פה כרגע,
‏כאילו, "מה הוא מנסה להגיד?"
‏וסיפרתי בדיחה על זה…
‏זה מחמש דקות הסטנד-אפ הראשונות שלי,
‏זה היה קטע על איך…
‏הורים אסייתים אוהבים את הילדים שלהם ‏יותר מהורים לבנים.
‏אז הבדיחה נשמעה כך:
‏"אנשים תמיד שואלים אותי מה הוריי ‏חושבים על זה שאני מופיע כסטנדאפיסט,
‏אבל אתם לא שואלים ‏בדרנים לבנים את השאלה הזו
‏כי אתם יודעים שלהורים שלהם לא אכפת מהם."
‏אז סיפרתי את הבדיחה הזו בלונדון,
‏היו אנשים שצחקו והיו שלא,
‏בדיוק כמו פה.
‏אבל ככה זה.
‏אלו העליות והמורדות בסטנד-אפ. ‏זה מה שעושים.
‏אתה מכין את הקרקע ואז מפתיע
‏באמירת משהו מקומם רק כדי להפיג את המתח.
‏זו הדרך היחידה שאני מכיר. זה הבסיס.
‏אז עשיתי את הקטע הזה. חלק צחקו וחלק לא.
‏ואז פשוט המשכנו לקטע הבא.
‏אבל לפני שיכולתי להמשיך,
‏אדם בריטי זקן
‏בשורה השנייה באולם
‏קם והתחיל לצעוק.
‏ואני לא רוצה לנקוב במגדר של אותו אדם,
‏אבל תארו לעצמכם אדם בריטי זקן ‏מתלונן במהלך הופעה.
‏על איזה מגדר אתם חושבים?
‏בכל אופן, הוא קם
‏ואמר, "קפוץ לי, ההורים שלי אהבו אותי!"
‏עניתי, "מה?" ‏והוא אמר, "ההורים שלי אהבו אותי.
‏ואנו המצאנו את האוניברסיטה
‏ואנו המצאנו את מודל ווסטמינסטר."
‏והוא התחיל לקשקש כמו בערב במה פתוחה ‏על התרבות המערבית.
‏ואמרתי, "לא, אדוני. ‏הבדיחה הזו בכלל לא הייתה עליך.
‏אל תיקח את זה אישית. ‏זה לא היה עליך ועל ההורים שלך.
‏אם בכלל, זה עליי ועל ההורים שלי ‏והאופן שבו החברה רואה אותנו.
‏אז אל תיקח את זה אישית. ‏זה בכלל לא היה עליך. בבקשה."
‏הוא לא היה מוכן להניח לזה והמשיך, ‏"קפוץ לי. הוריי אהבו אותי."
‏והתווכחנו במשך שתי דקות ‏אם ההורים שלו אהבו אותו.
‏זיהיתי את האנרגיה הזו.
‏הרגשתי את האנרגיה הזו בילדותי. ‏זה היה מוכר מאוד.
‏זה הבריטי שחי באסיה. ‏גישת ה"אל תגיד לנו שאנחנו גרועים,
‏האזור שלכם היה שייך לנו בעבר, ‏עשינו מה שרצינו,
‏כי הייתה לנו תוכנית מילוט."
‏אז פשוט אמרתי, "יודע מה?
‏עברנו שני שלישים מההופעה שלי.
‏התווכחנו אם ההורים שלך אהבו אותך
‏במשך שתי דקות, שזה נצח בהופעה חיה.
‏לא נראה לי שאצליח לשכנע אותך ‏שאני סטנדאפיסט טוב.
‏אולי עדיף שפשוט תלך."
‏והוא אמר, "שילמתי עשר ליש"ט כדי להיות פה. ‏אני לא הולך לשום מקום."
‏שזו גישה מאוד יוצאת דופן בהופעת סטנד-אפ.
‏אז אמרתי, "אוקיי, ‏אני אשלם לך 20 ליש"ט שתלך."
‏וזה מה שעשיתי.
‏והוא הלך.
‏ודרך אגב, זה מודל עסקי איום ‏להופעת סטנד-אפ.
‏זה לעולם לא יקרה שוב.
‏שום החזרים כספיים. ‏לא מעניין אותי מה יקרה הערב.
‏הכסף שלכם כבר שלי. הבנתם?
‏לא אכפת לי, אתם יכולים להסתער על הבמה.
‏אני אסיים מוקדם, בסדר?
‏אתם תחליטו כמה זמן אתם רוצים ‏שההופעה תימשך כי הכסף שלכם כבר שלי.
‏וכל זה באמת קרה. הוא קם, הוא צעק עליי,
‏שילמתי לו 20 ליש"ט והוא הלך.
‏וזו אפילו לא הסיבה שאני שונא את בריטניה.
‏יש לי הורים שמרנים.
‏הם לימדו אותי שאם משהו משתבש, ‏עליך להאשים את עצמך לנצח.
‏וחשבתי, "כן, אני מסכים עם זה.
‏אני ארשם לזה ביוטיוב.
‏נעשה את זה. נפגין אחריות אישית.
‏אני חייב להשתפר. אני אשתפר. ‏אני חייב לחבר בדיחות טובות יותר.
‏אני חייב להשתפר בהתמודדות עם אנשים. ‏אני אחזור.
‏אני אחזור ואקסים את האנשים האלו.
‏אני אחזור והבריטים יהיו חייבים להכיר בי."
‏אז במשך השנתיים הבאות ‏עבדתי על שעת ההופעה הבאה שלי.
‏ניסיתי להפוך אותה ליותר אוניברסלית, ‏פחות מקומית,
‏יותר שובבה.
‏יותר מהדברים האלו.
‏עם דובי או כל מה שחשבתי שירצו.
‏עשיתי כל מה שחשבתי שהקהל יאהב.
‏ושנתיים אחר כך, ‏הזמינו אותי שוב לתיאטרון סוהו
‏לעוד שבועיים של הופעות ולא יכולתי לחכות.
‏חשבתי, "כן." התלהבתי להתחיל. ‏הייתי כמו רוקי אחרי המונטאז'.
‏"הרגת את החבר השחור שלי. ‏באתי להרוג אותך. קדימה."
‏אני גרוע בהשוואות, ‏אבל אתם מבינים למה הכוונה.
‏אז הזמינו אותי שוב.
‏ואני זוכר את ערב הבכורה בשבועיים השניים.
‏עברו כבר שלושה רבעים מההופעה ‏וסיפרתי בדיחה על איך…
‏ותזכרו שמה שאני עומד לספר לכם
‏זו בדיחה של אדם צעיר בהרבה ‏וקומיקאי חסר ניסיון.
‏אוקיי? אז אם זה יעזור לכם לעבד את זה,
‏תחשבו על מה שאני עומד להגיד כציטוט.
‏אני לא ממש מספר את הבדיחה הזו עכשיו.
‏אני מצטט קומיקאי אחר ‏שסיפר את הבדיחה הזו בלונדון ב-2012.
‏אותו קומיקאי הוא במקרה אני.
‏בנוסף, הייתי הרבה יותר צעיר וחסר ניסיון
‏וגם הקהל שלי היה הרבה יותר צעיר אז.
‏זה לא היה הקהל הזה של גרושים ‏ואנשים שזקוקים לבייביסיטר.
‏אני לא יודע מה קרה.
‏אבל הקהל שלי הזדקן נוראות יחד איתי.
‏אין לי הסבר לזה, אבל זה המצב,
‏אז בואו ננסה להפיק מזה את המרב.
‏תסתכלו על מה שאגיד דרך העדשה הזו.
‏קומיקאי צעיר, קהל צעיר יותר.
‏או שתבטלו לי את ההופעה, כבר לא אכפת לי.
‏אז סיפרתי את הבדיחה הזו על איך…
‏זה התחיל ב…
‏כשהייתי בתיכון הרגשתי ‏מאוד לא בנוח בחברת בנות.
‏אם התאהבתי במישהי ‏והיא לא השיבה לי אהבה מיד,
‏ראיתי בזה סימן שאני צריך ‏להתאמץ יותר כדי לזכות בה,
‏אז ניסיתי להראות לה ‏את רגשותיי הכנים בקניית פרחים.
‏קניתי לה שוקולדים. נתתי לה בכיתה.
‏ציירתי קומיקס שבו בסוף אנחנו יחד.
‏דברים מביכים להפליא
‏שעדיין גורמים לי לסיוטים 17 שנה לאחר מכן.
‏וכמו רוב הבנים בגיל הזה ‏לא הייתה לי שליטה ברגשות שלי,
‏ובנים הם כבר טיפשים מלכתחילה.
‏וכשמוסיפים לזה הורמונים זו תוספת טיפשות.
‏אתה מתחיל להיכנס לסחרור הזה ‏שרוב הבנים נכנסים אליו.
‏אתה מנסה לנתח איך לגרום לבנות לחבב אותך.
‏אתה מתחיל לנסות לפרק את זה לגורמים ‏כמו מתמטיקה.
‏ואתה חושב, "טוב, צריך להיות ילד רע.
‏הן לא אוהבות בחורים טובים."
‏ולקח לי המון זמן להבין שהסוד בנשים
‏הוא שאם אתה מחבב מישהי והיא לא מחבבת אותך,
‏אתה צריך לזכור שנשים לא חייבות לך כלום.
‏ככה זה. נשים לא חייבות לך כלום.
‏כן! ‏-אז גברים מתבלבלים.
‏הם מתבלבלים וחושבים, ‏"כן, אבל קניתי לה פרחים.
‏למה היא לא רצתה לשכב איתי?"
‏כי הן לא חייבות לכם כלום.
‏"כן, אבל ביליתי את סוף השבוע ‏בתיקון המחשב שלה.
‏למה היא לא רוצה לרדת לי?"
‏כי הן לא חייבות לכם כלום. ‏תכניסו את זה לראש.
‏נשים לא חייבות לכן כלום. ‏זה לא משנה מה אתם עושים.
‏מה שאתם עושים, זו בחירה שלכם.
‏אל תפילו את זה עליהן. זו האחריות שלכם.
‏נשים הן לא מכונות מכירה ‏שאתה מכניס אליהן חביבות עד שיוצא סקס.
‏הן לא חייבות לכם כלום.
‏נשים הן לא כמו כרטיסייה לקפה
‏שבה אתה מקבל תשע חותמות ואז זיון.
‏הן לא חייבות לכם כלום. ‏תכניסו את זה לראש.
‏הן לא חייבות לכם כלום.
‏מה שאתם עושים, זו בחירה שלכם. ‏זו האחריות שלכם. תחשבו על זה.
‏אז אם אתה גבר ואתה מחבב מישהי
‏והיא לא מחבבת אותך,
‏ותזכרו, זה עדיין ציטוט.
‏קחו את כל האנרגיה שאתם מבזבזים כלפי חוץ
‏על קניית פרחים ושוקולדים וציור קומיקס…
‏תפסיקו עם זה.
‏תפנו את האנרגיה הזו פנימה. תתרכזו בעצמכם.
‏תהפכו את עצמכם לאדם טוב יותר ‏בכל יום. זו המטרה.
‏תהפכו את עצמכם היום ‏לאדם טוב יותר משהייתם אתמול,
‏אפילו אם זה רק בחצי אחוז.
‏השיפור ילך ויצטבר וזה ישפיע.
‏וכגבר, הערך שלך יעלה עם הגיל.
‏כאישה, הערך שלהן ירד עם הגיל.
‏וכשהקו הזה יעבור את הקו ההוא, ‏ו-Y=MX+C
‏הכול יחזור אליכם.
‏תתכננו לטווח ארוך ותחכו להן בפינה.
‏כי הזמן לצדכם.
‏בכל אופן, סיפרתי את הבדיחה הזו,
‏היו אנשים שצחקו והיו אנשים שלא צחקו,
‏בדיוק כמו באולם הזה.
‏אבל ככה זה. ‏אלו העליות והמורדות בסטנד-אפ.
‏זו הדרך היחידה שאני מכיר.
‏אתה מכין את הקרקע ואז מפתיע.
‏זו הדרך היחידה שאני מכיר.
‏אז עשיתי את הקטע הזה ‏ואפילו לא הגעתי לפואנטה.
‏הגעתי רק להקדמה.
‏אז בשבועיים של ההופעות שקיבלתי שוב
‏בתיאטרון סוהו בלונדון, בערב הבכורה,
‏לאחר שלושה רבעים מההופעה, הגעתי ל…
‏"בתיכון הרגשתי לא בנוח בחברת בנות.
‏אם התאהבתי במישהי ‏והיא לא השיבה לי אהבה מיד,
‏ראיתי בזה סימן שצריך להתאמץ יותר ‏כדי לזכות בה,
‏אז קניתי לה פרחים ושוקולדים,
‏ציירתי קומיקס שבו היינו יחד ‏רק כדי להראות את רגשותיי הכנים."
‏ובשלב הזה בהקדמה,
‏אדם בריטי צעיר שישב באותו המושב
‏שבו ישב הזקן הבריטי שנתיים קודם לכן,
‏האדם הזה קם והתחיל לצעוק.
‏ואני לא רוצה לנקוב במגדר של אותו אדם.
‏אבל תארו לעצמכם אדם בריטי צעיר ‏מתלונן באמצע ההופעה,
‏ואת מי אתם רואים בדמיונכם?
‏בכל אופן, היא קמה,
‏ואמרה, "נמאס לי מגברים ‏שממציאים הצדקות לתקיפה מינית.
‏מה שאתה אומר מקדם את תרבות האונס.
‏הורמונים הם לא תירוץ."
‏ואמרתי, "לא.
‏זה לא סיפור על אונס. אני מבטיח לך, ‏זה לא סיפור אונס.
‏זה סיפור על אהבת נעורים נכזבת.
‏ואני לצדכן.
‏אני אומר 50 פעם, ‏'נשים לא חייבות לכם כלום.'
‏אני לצדכן. רק תני לי לסיים את הסיפור
‏כי זו הופעת סטנד-אפ.
‏את מוכרחה לתת לי לסיים את הסיפור
‏ויש לי ציטוט מתוחכם ‏על נשים ומכונות מכירה.
‏את תתלהבי מזה. אני מבטיח לך.
‏אני מבטיח לך. את תסכימי איתי.
‏רק תני לי לסיים את הסיפור. ‏ואוקיי, אולי תשנאי את הסוף.
‏אבל ככה זה. אלו העליות והמורדות בסטנד-אפ.
‏יש דברים שלא אוהבים, ‏אבל תתלהבי מהעניין כולו.
‏אני מבטיח לך. אני לצדכן."
‏והיא פשוט לא נתנה לי להמשיך.
‏היא המשיכה להאשים אותי בקידום תרבות האונס.
‏אז לבסוף אמרתי, "את יודעת מה?
‏עברו כבר שלושה רבעים מההופעה.
‏אנחנו מתווכחים על אונס כבר שתי דקות.
‏לא נראה לי שאצליח לשכנע אותך ‏שאני לא חלאה.
‏אולי עדיף שפשוט תלכי."
‏והיא אמרה, "שילמתי עשר ליש"ט כדי להיות פה. ‏אני לא הולכת לשום מקום."
‏כי מחירי הכרטיסים להופעה שלי ‏לא עלו במשך שנתיים.
‏אז פשוט אמרתי, "טוב, אני אשלם לך
‏עשר ליש"ט כדי שתלכי."
‏וזה מה שעשיתי.
‏והיא הלכה.
‏וזו הסיבה שנשים מקבלות ‏שכר שעתי נמוך מגברים.
‏כי הן לא יודעות איך לנצל את היתרון
‏במשא ומתן עסקי.
‏זה מה שהייתי אומר אם הייתי אדם נוראי.
‏אבל אני לא כזה. אז מובן שלא אמרתי את זה.
‏זה דבר נוראי לחשוב אפילו, ‏שלא לדבר על לומר בקול.
‏מי היה עושה דבר כזה?
‏אבל ככה זה, ‏אלו העליות והמורדות בסטנד-אפ.
‏אתה מכין את הקרקע ואז מפתיע.
‏אני לא יודע למה זה עובד. זה פשוט כך. ‏אני לא יודע למה זה בסדר.
‏אולי מפני שכולנו חולקים בחלל ובזמן,
‏באותו הרגע, כך שאנחנו מבינים מה קורה.
‏אולי זה לא בסדר.
‏אני לא יודע.
‏זה גם לא התפקיד שלי ללמד אתכם ‏איך להעלות הופעת סטנד-אפ.
‏אם תרצו לגלות איך זה עובד, ‏לכו ל"במה פתוחה"
‏כמה פעמים בערב בעשר השנים הקרובות ‏ובואו לספר לי.
‏אם נראה לכם שאין בזה אומנות,
‏אם נראה לכם שהעניין הוא רק להעליב,
‏או לעולם לא להעליב, תעשו את זה וספרו לי.
‏וזו אפילו לא הסיבה ‏שאני שונא את בריטניה.
‏אני שונא את בריטניה ‏רק בגלל הגישה שלהם לקומדיה.
‏הם כל כך סנובים.
‏אני אוהב לעשות סטנד-אפ באמריקה,
‏זה הכי טוב שיש. איזה אושר. ‏איזה אושר להופיע באמריקה.
‏זה הכי טוב שיש. ‏-כן!
‏זה הכי טוב שיש.
‏זו האמת. הגיוני שפה המציאו את הקומדיה.
‏כמובן שאתם המצאתם את זה. זה מטורף, נכון?
‏יש פה רוח חדשנות אמיתית.
‏זו אותה אנרגיה שמאפשרת לכם לחדש עד השלב
‏שבו מקבלים את האייפון 13 מקס פרו. ‏-כן!
‏דגם 12 בסדר? הוא מדהים. ‏אבל לא משנה, תמשיכו הלאה.
‏קדימה. אפשר להוסיף עוד עדשות לדבר הזה.
‏יש עוד פני שטח.
‏זו אותה אנרגיה שמאפשרת לכם ליצור
‏חיסון אם-אר-אן-איי מופלא בפחות משנה…
‏כן.
‏שעובד, ואז לסרב לקבל אותו.
‏זה הדבר הכי אמריקאי בעולם.
‏אמריקה אומרת,
‏"העולם כולו בצרות. ‏בואו נשתמש בכל מה שלמדנו אי פעם,
‏בכל בסיס הידע שלנו, ‏בכל משאב העומד לרשותנו,
‏בכל מהגר שעשה אי פעם דוקטורט,
‏כל סטודנט מקומי לדוקטורט, בואו נאחד כוחות,
‏וניצור את חיסון האם-אר-אן-איי ‏המופלא הזה בפחות משנה.
‏עשינו את זה, זה עובד, ‏ותקפצו לנו, אנחנו לא נתחסן!
‏תקפצו לנו! אנחנו לא נתחסן בזבל הזה.
‏תתחסנו אתם. אנחנו לא נתחסן. ‏מה? אתם רוצים את זה?
‏לעזאזל עם זה. לא ניתן לכם את זה.
‏אנחנו מעדיפים לזרוק את זה לנהר.
‏לכו תוציאו את זה מהנהר. ‏תמצצו את זה. תמצצו לי.
‏לעזאזל איתכם ולעזאזל איתנו.
‏מה? זה עובד?
‏אלוהים, זה עובד כמו קסם. ‏החיסון יעיל ב-90%.
‏הוא הרבה יותר טוב מכל הסימולציות. ‏אבל לעזאזל עם זה.
‏לא נתחסן. לעזאזל איתכם ולעזאזל איתנו.
‏זה הקטע הכי אמריקאי בעולם.
‏אני אוהב לעשות סטנד-אפ באמריקה, ‏זה הכי טוב שיש.
‏זה הכי טוב. כולנו מבינים סטנד-אפ באמריקה.
‏אנחנו מבינים את הקצב. פחות או יותר.
‏אנחנו באים לאולם חשוך.
‏אנחנו מביאים חברים, שותים משהו.
‏אולי אוכלים משהו. הופעת חימום.
‏מישהו עולה לבמה. ‏מופע החימום מתחיל, עשר דקות.
‏ואז עולה איזה אידיוט ומופיע יותר משעה.
‏יש בדיחות שאנחנו צוחקים מהן, יש כאלו שלא.
‏נקווה שבסך הכול נהנינו ‏ואז אנחנו מסתלקים מפה.
‏זה סטנד-אפ באמריקה. זה כיף. ‏זה קל. אנחנו מבינים את זה.
‏מופעי הבידור בבריטניה שונים מאוד. ‏מופעי הבידור בבריטניה רציניים מאוד.
‏זה רציני מאוד. ‏אפילו לא קוראים לזה מופע בידור.
‏קוראים לזה "מופע פסטיבל".
‏"מה מופע הפסטיבל שלך? מה מופע היחיד שלך?
‏כדאי שתגרום לי לצחוק ואז לבכות, ‏לצחוק ואז לבכות שוב.
‏בבריטניה, נבוא לצפות בך.
‏אין אוכל, אין שתייה, ‏אין מופע חימום, אין חברים.
‏זה רק אתה. במשך שעה.
‏כדאי מאוד שתהיה מוצלח.
‏שילמתי על חנייה, שילמתי לבייביסיטר.
‏שילמתי על משקאות, ארוחת ערב ועל ההופעה.
‏כדאי מאוד שתהיה מוצלח."
‏ואנשים באים כועסים למופע בידור.
‏כאילו, "לעזאזל איתך, תצחיק אותי."
‏אתה שואל, "איך עבר עליך היום?"
‏"קפוץ לי. זה היום שעבר עליי."
‏הם באים לצפות בך ובאים גם מבקרים.
‏אנשים מקבלים תשלום כדי לבוא ולבקר קומיקאים
‏ואנחנו מעניקים לקומיקאים כוכבים, ‏כמו למסעדות.
‏כמו כוכבי מישלן, ‏ומפרסמים את זה למחרת בעיתון.
‏חדשות הארץ.
‏"הקומיקאי רוני צ'נג קיבל שני כוכבים.
‏שני כוכבים.
‏הוא הסתמך יותר מדי על הרקע האתני שלו.
‏למרות שלא סיפר אף בדיחה ‏על אסייתים. שני כוכבים."
‏ניש קומאר קיבל ארבעה כוכבים. ‏ארבעה כוכבים לניש קומאר.
‏ג'ק וייטהול, חמישה כוכבים.
‏מיסטר בין.
‏עשרה כוכבים!
‏עשרה כוכבים לאליל הקומדיה, ‏מיסטר בין, ששם לזה סוף.
‏הוא סיים את המשחק כשעשה את הקטע שלו על…
‏הוא שם לזה סוף. המיטב.
‏המיטב בכל הזמנים.
‏המיטב. שישה פרקים של…
‏לפני 30 שנה. הגדול מכולם.
‏עם היכולת שלו לחצות תרבויות ללא מילים
‏כמו צ'ארלי צ'פלין מודרני.
‏אין כמוהו בקומדיה המודרנית.
‏כל אותם בלוגרים חסרי השכלה ‏כותבים ביקורות ב"ילפ", בטוויטר,
‏כותבים את דעתם הלא רצויה והלא מוסמכת.
‏האינטרנט איפשר לתרבות בימת החובבנים הזו
‏של הטמבלים האלו לשגשג.
‏אנשים שלעולם לא היינו מקשיבים ‏לדעתם המטופשת
‏בשום מסגרת מקצועית.
‏הם פותחים חשבון בטוויטר או ב"ילפ",
‏ופתאום כולם ממהרים להעריך את הידע שלהם.
‏זה הגיע למצב שאתה יכול ‏להיכשל בלימודי הרפואה,
‏ולמחרת למתוח ביקורת על רופאים. ‏זה לא הגיוני.
‏כולם מבקרים הכול. כאילו שהם מומחים.
‏אנשים מבקרים מופעי בידור.
‏אתם מתארים לעצמכם? ‏מי לעזאזל מבקר מופעי בידור?
‏ברצינות, מי מבקר מופעי בידור?
‏מי קם בבוקר ואומר,
‏"אתם יודעים מה אעשה היום ‏בזמן המוגבל שיש לי בעולם?
‏אני אקח את הדבר זה שמישהו יצר בשמחה,
‏ונועד להסב אושר,
‏ואז אגלה בו כמה שיותר פגמים.
‏כי אני אידיוט. זו דעתי."
‏כולם מחפשים משהו להתרגז עליו,
‏להעלות אותו לאינטרנט עם כותרת מושכת,
‏בתקווה להשיג כניסות, להרוויח קצת כסף.
‏כי מי שמחפש פגמים, ימצא אותם.
‏זה ברור. אם תיגש לכל דבר ‏בכוונה למצוא טעויות,
‏נחש מה, תמצא טעויות.
‏כי שום דבר לא מושלם. ‏שום דבר שאנחנו עושים כבני אדם אינו מושלם.
‏אני בטוח שלא כל הצופים ‏חושבים שהייתי מושלם הערב.
‏קרוב לוודאי שבדיחת פערי השכר ‏הייתה טעות טקטית.
‏לא חישבתי נכון כמה דמוקרטים יש פה.
‏אבל לא משנה, אפשר למצוא פגמים ‏בכל דבר אם מחפשים מספיק.
‏אפשר למצוא פגמים ב"מונה ליזה". מה זה אומר?
‏וחוץ מזה, מה אתם בכלל יודעים על זה?
‏בחיים לא עמדתם על במה, ‏מנסים להגיד לי איך לעשות את העבודה שלי.
‏זה כאילו שאני אלך למחלקת יולדות בבית חולים
‏ואתן לנשים עצות איך ללדת.
‏איזה מן אידיוט ייכנס למחלקת יולדות
‏ויחפש נשים בלידה?
‏ויגיד, "את צריכה ללחוץ חזק יותר.
‏נראה שאת לא לוחצת חזק מספיק.
‏אני חושב שאת מסתמכת יותר מדי ‏על הרקע האתני שלך
‏בלידה.
‏ניתוח קיסרי? זו ממש לידה עצלה.
‏שני כוכבים."
‏המבקרים החלאות האלו,
‏מנסים לשטות בכולם כך שיחשבו ‏שהם יודעים על מה הם מדברים.
‏מפני שהם יודעים איך להשתמש במקלדת.
‏כמות האנרגיה שצריך כדי ליצור משהו
‏לעומת כמות האנרגיה שצריך כדי להתלונן,
‏האינטרנט שיבש לגמרי את התהליך.
‏כל בוקר אנשים קמים, אפילו פה,
‏מסתכנים, קורעים את התחת,
‏מנסים להצליח במשהו, בכל תחום שלא יהיה,
‏אם אתם מנסים להקים עסק,
‏או לארגן את הקהילה שלכם ‏לשינוי פוליטי חיובי.
‏איזו משימה כפוית טובה זו.
‏לפתוח מסעדה.
‏הסיכונים הכרוכים בזה. ‏להביא לידי שלמות את הבישול שלך כשף.
‏להתאמן להיות אתלט מקצועי. לעשות מוזיקה.
‏עיצוב גרפי. כריית ביטקוין.
‏בכל תחום שהוא, בכל בוקר, תעשו משהו קטן.
‏תשקיעו את כל מה שיש לכם, ‏את כל האנרגיה שלכם,
‏רק כדי לעשות משהו קטן.
‏כל מה שצריך כדי למתוח ביקורת עכשיו ‏זו התנועה הזו. זה כל מה שצריך.
‏אפילו לא צריך את שרירי הצוואר.
‏לפני שיותר לך להגיב ברשת,
‏צריכים להכריח אותך לעשות משהו בחייך.
‏לך לטפס על האוורסט או משהו. ‏זה צריך להיות מבחן האנושיות החדש.
‏"אתה בן אדם? טיפסת על האוורסט?
‏תעלה תמונה. טוב, אתה יכול להמשיך."
‏כי מה שאני אומר זה ‏שאי אפשר לבקר בלי ליצור.
‏איך יוכלו להיות לך פרספקטיבה או רצון טוב
‏כשאתה נכנס לשיחות.
‏כל כך קל לזלזל בדברים. זה כל כך קל.
‏לזלזל בדברים זה קל. זו העבודה שלי.
‏קל מאוד.
‏הרבה יותר קשה להעצים אנשים, ‏הרבה יותר קשה לעשות דברים,
‏זה מה שצריך לעשות ‏כשאנחנו רואים מישהו אחר
‏עושה משהו חיובי בקהילה, ‏משהו חיובי עבור עצמו.
‏אנחנו צריכים לעודד אותו יותר.
‏יותר משאנחנו מתלוננים על דברים אחרים.
‏אתה יכול להתלונן ‏רק במידה שאתה עוזר לאחרים.
‏הלכתי במערב הרחוב הרביעי ‏במנהטן בניו יורק,
‏התעסקתי בעניינים שלי, לא הסתכלתי בטלפון,
‏ממש שמתי לב לעולם סביבי במהלך המגפה.
‏רק יצאתי לנשום אוויר צח. ‏למעשה, נהניתי מערב נחמד.
‏הלכתי ברחוב במנהטן, הסתכלתי סביבי,
‏ומשום מקום ניגשה אליי אישה,
‏תפסה אותי בצווארי והתחילה לחנוק אותי.
‏אז הדפתי אותה מעליי והיא התכוננה למכות.
‏הסתכלתי עליה ופשוט הלכתי משם.
‏וזה מפגש נורמלי בניו יורק.
‏אף אחד מאיתנו לא אמר מילה.
‏כל הזמן הזה אפילו לא השמענו קול.
‏לא מתחנו ביקורת זה על זה, ‏כי שנינו ידענו מה הולך.
‏שנינו ידענו מה העניין.
‏הסתכלתי עליה וחשבתי,
‏"את משוגעת.
‏כמו כולם באינטרנט. בסדר. להתראות, משוגעת."
‏לא יצרתי קשר והלכתי משם.
‏ואז היא הסתכלה עליי וחשבה,
‏"זה לא גבר שיריב עם אישה ברחוב.
‏להתראות, בנאדם."
‏כל אחד מאיתנו הלך לדרכו. וכך זה נגמר.
‏ואני עדיין מכבד את האישה הזו
‏יותר מכל אותם בלוגרים ‏שכותבים ביקורות ב"ילפ", בטוויטר.
‏כי היא לא הייתה מרוצה ממשהו בחייה,
‏היא קמה ועשתה משהו בקשר לזה.
‏היא לא ישבה מאחורי המקלדת, ‏מצייצת עם הביצים…
‏מבקרים יצירות של אחרים ‏מבלי ליצור שום דבר בעצמם
‏כמו חבורה של טפילים שאוכלים את הפונדקאי.
‏לא, היא לא אהבה אסייתים. ‏היא רצתה לבצע פשע שנאה.
‏ואני מכבד את זה.
‏זו לקיחת יוזמה.
‏הייתם מדהימים. תודה שהקשבתם.
‏להתראות. תודה, ניו יורק.
‏- רוני צ'נג, "התקווה שתתעשר" -
‏- מלא, דרוש תו ירוק -
‏- ביקון, רוני צ'נג -
‏- הערב, מלא -
‏תרגום כתוביות: סמדר פיסיק