Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Fogadják szeretettel
az egyedi és utánozhatatlan Ronny Chienget!
Igen!
Megcsináltuk!
Legyőztük a rasszizmust! Köszönöm!
Köszönöm, hogy eljöttetek!
Köszönöm szépen, New York City!
Köszönöm, hogy nem haltatok meg a járvány alatt!
Köszönöm, hogy túléltétek!
Nélkületek nincs értelme az egésznek.
Azért próbálkoztunk.
Az a baszadék sok podcast.
Úgy érzem, 2001 volt az az év,
amikor az összes max érettségizett figura végre megtalálta a hangját…
az interneten.
Az a rakás kretén a Facebookon bizonyítékokat követel.
Az ember próbál nekik segíteni:
„Tessék, pár életmentő információ.”
„És erre mi a bizonyíték, mi?”
A sok bukás szélén egyensúlyozó lángész,
akiknek az értő olvasás is alig megy,
hirtelen akadémiai szintű virológiai bizonyítékokat követel.
Mégis mi kéne ezeknek, hogy végre befogják?
Mégis milyen bizonyítékot várnak, aminek láttán végre azt mondanák:
„Nahát, nagyon köszönöm…
így már minden világos.
Ez a tudományos elmélet elkerülte a figyelmem,
de így, hogy elejétől a végéig átnyálaztam ezt a szépen lektorált cikket,
a lábjegyzetekkel együtt,
és összevetettem az adatbázisban fellelt összes forrással,
úgy tűnik, minden klappol.
Úgy érzem, világosabban látok a kérdésben.
Hálásan köszönöm, hogy időt szakítottál a szellemi gyarapodásomra.”
Agyhalott faszfejek.
Agyhalott faszfejek, de tényleg.
Mármint becsülendő a törekvés, hogy mindent meg akarnak érteni,
és nagyra tartom a kritikus gondolkodást.
Csak hát az a fránya tudás, ami ehhez szükségeltetik.
Egy picit elkéstek, hogy beszálljanak meccsbe.
Az ember ilyenkor azzal van elfoglalva, hogy kussol és figyel,
mert ez már túl sok.
Túl sok infó maradt ki.
Túl sok órát lógtál el, nem igaz?
Mint a srác, aki egész félévben nem tanul,
majd felbukkan a vizsgán,
és kiborul: „Ez egy rakás hülyeség!
A matek nem is létezik!”
Túl sok, mintha egy kutyának magyaráznánk a kvantumfizikát.
Ezt már az életben nem fogod fel, menj az okos emberek után!
Ilyen hát ez a csodálatos, digitalizált világ, amiben élünk.
Azért szólok, hogy három hónappal azután, hogy kitört ez a szar 2020 májusában,
dekódolták a vírus genomját.
Bizony, dekódolták.
„Hahó, srácok, megtaláltuk!
Megvan az ellenség.
Nézzétek csak, itt van.
Nézzétek csak, A-A-A-A, B-B-B-B-B-B, G-G-G-G-G-G,
A-A-A-A, D-D-D-D-D, A-A-A, C-C-C-C-C, T.”
Vajon mit szólt volna a sok kretén a Facebookon…
aki követelte a bizonyítékokat?
„Na, és hol itt az a bizonyíték?”
„Itt, ni. Megtaláltuk.
Azonosítottuk a pontos fehérje- és aminosav-szekvenciát.”
„Ez meg mi a picsa?
Persze, 'dekódoltátok' a genomot.
És el is higgyük, hogy 'dekódoltatok' egy genomot,
és pont így néz ki? Mint egy rakás scrabble-betű?
Én is tudok ám genomot dekódolni. Bárki képes rá.
Ha akarom, egész nap ilyeneket gyártok a billentyűzeten.”
A sok balfasz pótvizsgaszökevény,
akik tanköteles koruk végéig a hátsó padokban hédereztek.
Jó messze a tanári asztaltól.
Maradjatok ott, baszki!
Nem kell pont a pandémia idején előre mászni,
csak mert rájöttetek, hogy működik egy podcast.
Maradjatok csak ott, és harcoljatok továbbra is a kettesért!
Minden lehetőségetek megvolt, hogy bizonyítsatok,
de megbuktatok, vagy legfeljebb épphogy megfeleltetek.
Ki a faszt érdekel, hogy miről mit gondoltok?
Vezessenek a nerdök!
Igen!
Ezért vannak.
Mindent ők hoztak létre körülöttetek.
Ez a dolguk.
Azért vannak, hogy beöntsék az összes nyers adatot a fejükbe,
jól összerázzák,
és kidobja az agyuk a sikerhez vezető legmagasabb valószínűségű megoldást.
Jó, néha elcsesződnek a dolgok, dehát az egész a valószínűségen alapul.
Sztenderd normál eloszlású görbe.
A szórásnégyzet sosem lehet nulla, ugye.
Centrális határeloszlás-tétel? Megvan?
Imádom ezeket, akik azt hiszik, hogy attól, mert nem jártak iskolába,
automatikusan docensek az „élet iskolájában, ahol Isten a tanár”.
„Ez nem automatikus, tesó.
Lehetsz iskolázatlan és alapból segghülye egyszerre.
Ennek is megvan a valószínűsége.”
Volt szerencsém több országban is élni.
Malajziában születtem,
Szingapúrban nőttem fel, de Ausztráliában is éltem tíz évet,
most pedig Amerikában élek.
Erre nyugodtan jöhet a taps!
Vagy ne, az is rendben van.
- Igen! - Erről sajnos lekéstél.
De értékelem az igyekezetet.
Szóval éltem már pár helyen életemben.
Nem csak kiugrottam hétvégére lazítani.
Több mint tíz évet éltem ezeken a helyeken, oké?
És a tapasztalat azt mondatja velem,
hogy rasszisták mindenhol vannak.
Minden országban élnek rasszista bunkók.
Láttam őket. Kibaszott gáz arcok.
Ez persze teljesen alap dolog. Mondanom sem kell.
De Amerikában, ha ezt nem mantrázod folyamatosan,
azonnal rád sütik, hogy képmutató vagy.
Felhozol valami totál gázos témát:
„Na, ez így kurvára nincs rendben.”
Ők már mondják is: „Még hogy ez a gázos? És ezzel meg azzal mi van?
Azok a gyökerek mit művelnek? És azok a seggfejek, az semmi?”
Szóval még egyszer: „Még szép!
Mindenhol vannak szörnyű, rasszista bunkók.”
A baj az, hogy egy rassz legrosszabb 10%-át hasonlítjuk össze
egy másik rassz legjobb tíz százalékával.
Nem? Pedig ez alapvető hiba.
Inkább azt kéne tennünk,
hogy vesszük az összes rassz legrosszabb 10%-át,
és őket hasonlítjuk össze.
Így végre kiderül, ki a leggázabb.
Végre pont kerül a vita végére, és megoldódik a rasszizmus problémája.
Végre egyetértésre jutnánk a kérdésben.
Hát nem? „Nézzétek, ezek a leggázabbak!”
Ők meg körülnéznek, és konstatálják: „Ja, mi vagyunk azok.
A rohadt életbe!”
Elkezdődhet a gyógyulás folyamata.
Csak ha hasonlítgatunk, akkor ne az almát a körtével!
Ne a padlást a pincével!
A P-érték egy picit magas.
De tudjátok, mit? Kezdjük el most!
Most mindjárt.
Lássuk, melyik a legsuttyóbb népség?
- Na, benne vagytok? - Igen!
Oké, szuper!
Háromra kiabáljátok, melyik a leggázabb rassz!
Jól van? Ne aggódjatok, együtt, egyszerre csináljuk!
Én is csatlakozom, hát persze.
Nyugi, ez egy standup-előadás. Safe space, meg minden.
Mindenki azonnal tegye el a mobilját!
Végre mindenkiből kiszakadhat.
Ne nyomjátok el magatokban, hogy aztán kint megzakkanjatok!
Ki vele! Űzzük ki a démonokat, oké?
Nem kell túl konkrétan? Csak kiabáljatok egy bőrszínt!
Mehet?
Úgyis tudjuk, mi lesz a végeredmény.
Ugyan már, kit akarunk becsapni?
Háromra mindenki kiáltsa! Oké? Egy…
Most már megcsináljuk,
csatlakoztok vagy sem.
Mondjátok, ami az eszetekbe jut, ha nem is gondoljátok komolyan!
Egy kis kreatív feladat.
Eresszétek ki! Mint a nyelveken szólás, gyerünk!
Oké? Akkor háromra.
A leggázabb bőrszínt, háromra.
Egy. A legnagyobb suttyókat. Kettő.
Három!
Ha bármit is mondtál, benne vagy a legsuttyóbb 10%-ban.
Ez kibaszott undorító volt.
Rasszista gyökerek. Eljönnek az előadásomra, ide New Yorkba,
és fel sem fogják a vicc lényegét.
Leleplezlek titeket az egész ország előtt,
minden este ezt csinálom.
Az a baj ezzel a viccel,
hogy nem tudok olyan gyorsan közbelépni, hogy valamelyik primitív barom
ne ordítson valami faszságot, ami kirobbant nekem valami faji háborút.
De tudjátok, mit? Leszarom. Az ismertségért bármit.
Legyen már egy kis sajtóm! Csináljátok! Robbantsatok ki faji háborút!
Itt, ebben a teremben. Utána csak fogjátok rám!
Fogjátok rám, tageljetek be!
A harcolós videókban is.
Fogjátok rám! Csináljatok ki!
Tweeteljétek ki! Ki akartam erőszakolni, hogy kimondjátok az N-betűs szót!
Csináljatok ki!
Ha azt hiszitek, hogy ti ki tudtok csinálni engem,
ti, akik otthon meresztitek a seggeteket a mobilotokat nyomkodva, rajta!
Csináljatok ki!
Három országot hagytam ott, ahol van TB, és nincs fegyvertartás.
Aztán ideköltöztem 2015-ben, és felkészültem a halálra.
Ahol ennyi a Trump-hívő kretén, utálják az ázsiaiakat, szabadon tombol a Covid.
Pont pár tweettől fogok megijedni?
Csak rajta! Csináljatok ki!
És akkor mi lesz? Haza kell rohannom Malajziába,
ahol nemzeti hős vagyok?
Ahol sokkal többet ér a pénzem?
Jaj, ne! Istenem, hogy élem túl?
Rajta!
Szabadítsatok ki ebből a pokolból!
Rajta! Anyukám most Szingapúrban él.
Vagy két éve nem láttam. Segítsetek, hogy végre találkozhassunk!
Folyamatosan filmszerepekkel bombáznak. Intézzetek el, és megyek a mamához!
A Daily Show-s szereplésem miatt azt hiszik,
azért jöttem, hogy megmentsem a világot. Rohadtul nem ezért jöttem.
Hanem hogy hülyeségeket pofázzak, megszedjem magam, és lelépjek, ennyi.
Semmi másért! Bizony.
Mindenki azt mondja, használjam jó ügyekre a műsorom.
„Ronny, használd ki az ismertséged!
Oké? Ott a műsorod, használd jó ügyekre!
Használd erre a műsorod, Ronny! Van egy műsorod. Használd erre!
Használd arra a műsorod, hogy beszélsz az ázsiai-ellenességről!”
Az én képességeimmel azért ez nem olyan egyszerű, nem?
Ha valaki tud viccesen értekezni az ázsiaiakat ért támadásokon,
már adom is a mikrofont, és kezdheti is!
Mehet egy monológ a műsor végére. Tökéletes befejezés lenne.
Mindenki ezzel nyaggat.
„Használd erre a műsorod, terjeszd az igét, Ronny!
Terjeszd az igét, beszélj az oltás fontosságáról!
Ronny, ha nem használod ki az ismertséged, hogy beszélj az oltás fontosságáról,
tudod, hogy az oltásellenesek lehet, hogy be sem oltják magukat,
és meg is halhatnak?”
Miről maradtam le?
Azt mondjátok, ha az égvilágon semmit nem csinálok,
jobbá tehetem az emberiséget?
Akár két generáción belül?
Ilyen kevés befektetéssel, ekkora hasznot hozni, ez valami őrület.
Ha kiszámoljátok a hatékonyságot egy hasznossági görbén,
óriási felelőtlenség lenne egy büdös szót is szólni az oltásról.
Persze matematikai értelemben.
Gondoljatok bele, ez egy új jelenség Amerika történetében.
Eddig kétség nem fért hozzá, hogy Amerikába kell jönni.
Ekkora presztízse volt Amerikának a világon.
Maga volt a megtestesült álom.
Akárhonnan is jött az ember.
Ázsia országokból, afrikai országokból, fehér országokból.
Függetlenül a társadalmi helyzettől.
Lehettél akár kő gazdag, fehér ausztrál.
Megfogtad az isten lábát! De ha felkínáltak egy zöldkártyát,
gondolkodás nélkül elfogadtad.
Még így is. Mentél csomagolni.
Miért ne mentél volna? Miért ne mentél volna Amerikába?
Miért ne mentél volna?
Még szép, hogy elmentél.
De most, az amerikai történelemben először az a kérdés:
Minek mennél?
A Szingapúrban élő anyukám
konkrétan könyörgött, hogy ne jöjjek vissza Amerikába
a járvány kellős közepén.
„Ne menj, Ronny! Ne menj vissza!
Ne menj vissza Amerikába, kérlek!
Mi a francnak mennél vissza?
A fél ország elvesztette a józan eszét,
a vírus teljesen elszabadult,
a legnagyobb városok gyakorlatilag katasztrófa sújtotta területek.
Mi az istennek mész vissza? Miért?”
El kellett neki magyaráznom: „Anya, ezt nem értheted.
Te nem láttad, amit én.
Az ország magasztos eszményeit.
Hogy Amerika, minden hibája ellenére
még mindig az az ország,
ahol ez emberek 12 dolcsit fizetnek pár faszos poénért New Yorkban.
Hát nem érted?”
Ezzel semmire nem megyek Szingapúrban.
Pedig egész nap ezt csináltam.
Le sem szarta senki.
Itt az ilyesmiért Marvel-filmekbe hívnak.
Hallod, amit mondok? Marvel-filmekbe!
Bizony!
Megéri ez a káosz!
Igen, anyukám Szingapúrban él.
Nehéz az amerikaiaknak elmagyarázni Szingapúrt.
Csakúgy mint az amerikaiaknak bármelyik másik országot.
Az amerikaiaknak nincs viszonyítási pontjuk
a bolygó többi részével, ugye?
Végül is érthető.
Mi is csak azért tudunk bármit Amerikáról Szingapúrban,
mert amerikai tévéműsorokon nőttünk fel,
és így kialakult valami homályos képünk, mi fán teremhet Amerika,
persze nem túl magas szinten.
De pár dolgot tudtunk…
Például a Seinfeldből azt… „Aha, Seinfeld New Yorkban van.
New Yorkban vannak zsidók.
New Yorkban van stand-up.
Micsoda kilátások, őrület! Mi ez az egész?
Beszélsz a mikrofonba, és ezért pénzt kapsz?
Ez egy rendes munka Amerikában?”
Tudtuk, hogy Seattle-ben van a Grace klinika.
„Seattle-ben kórházban dugnak az emberek.”
Talán ezért olyan rossz az amerikai egészségügy.
Az emberek nem bírják abbahagyni a kefélést.
Tudtuk, hogy a Robotzsaru Detroitban játszódik.
„Detroitban rendesen vannak bajok.”
Ki nézi a szingapúri televíziót?
Fingja sincs az embereknek, mi megy Amerikán kívül,
hacsak nem nézik az ottani műsorokat.
Szóval amikor szóba kerül egy másik ország,
amerikai barátaim bedobják azt az egyetlen dolgot,
amit valami üdítősdoboz hátulján olvastak, aztán ezen lovagolnak,
és megfejtik az országod egész történelmét
erre az agyuk mélyéről előkapart, homályos, rosszul idézett tényre alapozva.
Előtúrnak valamit egy szempillantás alatt,
és visszabüfögik neked.
Mikor amerikaiaknak megemlítem, hogy Szingapúrban nőttem fel,
mindig ez van: „Micsoda? Szingapúrban nőttél fel?
De hát ott megbotozzák az embereket, nem?
Szingapúrban kiköpöd a rágót a földre,
azonnal ott terem valaki mögötted,
és kiporolja a seggedet, nem?”
Mire én:
„Bizony.
Úgyhogy eszetekbe ne jusson ilyen faszságot művelni!
Ez nálatok valami veletek született, elnyomhatatlan inger?
Hogy elutazzatok egy másik országba, és rágót köpködjetek a földre?
Mert ebben az esetben légyszi, ne menjetek Szingapúrba,
mert elkapnak, és a szart is kiverik belőletek.”
És ez egy csomó amerikait kiborít.
A puszta gondolat, hogy felnőtt férfiaknak elporolják a seggét,
mert faszul viselkedtek,
egyszerűen felháborító számukra.
A vicc az, ha megkérdezel egy amerikait, pláne egy New York-it,
mit tenne, ha valaki bemenne az otthonába,
és kiköpné a rágóját a padlóra,
azt mondja: „A szart is kiverném belőle.”
Mire én: „Ja, mi is ezt csináljuk Szingapúrban.
Csak kidelegáltuk a melót az államnak.
Ez mindenki számára sokkal költséghatékonyabb.
Ezért fizetünk adót.”
Nem becsüljük eléggé a nőket, amiért szedik a fogamzásgátlót.
Ez a helyzet. Kedves hölgyek, köszönöm szépen!
A közönség fele még most is azt gondolja: „Ez meg mi a faszt pofázik?”
Köszönöm nektek. Ezt soha senki nem köszöni meg.
Nem köszönjük meg a ráfordított pénzt,
azt a katonai precizitást, hogy minden nap beveszitek.
Akkor is, ha több időzónát repültök át.
Random időpontokban megszólal a jelzés.
Nem? Hajnali három, délután öt.
Azzal ébreszt, hogy vegyétek be a bogyót legfeljebb 30 percen belül,
különben tévedésből egy emberi életet hoztok létre.
Mint Zeusz.
A férfiaknak ezekről fogalmuk sincs.
Ez nem úgy megy, srácok, hogy szépen elsétáltok a patikába,
és megveszitek a tabit, mint egy doboz Tic Tacot.
Elveszitek a rágók mellől, mielőtt távoztok.
„Citromízű jó lesz?”
Aztán pár évre jók vagytok.
Nem. Ha sikerül receptet intézni,
ki kell próbálnotok háromfélét pár hónap alatt,
hogy melyik basz szét titeket a legkevésbé.
Az egész gyakorlatilag egy gyógyszerkísérlet,
mint egy COVID-vakcina klinikai tesztje.
Aztán az lesz a befutó, amitől a legkevésbé lesztek depressziósok.
A férfiaknak lövése sincs erről.
Ja.
Még ha lenne is tabletta a férfiaknak,
nem lehet bízni bennük, hogy szedik is.
Mikor bejelenti a paraszt: „Jaja, nem kell parázni!
Gyógyszert szedek.”
Instant pofán röhögöd.
„Nincs az a kurva ég, hogy szeded a tabit.
Ha mégis, teljesen kizárt, hogy rendesen csinálod.
Egy ilyen bonyolult dolgot?
A mindennapi tusolást sem nézem ki belőled.
Húzz gumit, vagy tedd el a farkadat, másképp sanszod sincs semmire!”
A millió dolog, amire figyelni kell, ha gyógyszert szedsz,
hogy nehogy elcseszd.
A sok külső tényező, amire ügyelni kell,
például, hogy mit eszel, különben cseszheted.
Egyébként meg alig tudok az egészről valamit.
Tök gáz pasiként megmondani a tutit.
Közöm nincs ahhoz, amiről beszélek! Guglizzatok rá a show után!
Annyit tudok, amit a feleségem pár megjegyzéséből összeraktam.
Viszont állítólag… Ha az embernek hasmenése van…
akkor baszhatja az egészet.
Bizony. Jó néhányan most a szívükhöz kaptak.
Mert a hasmenés gyerekeket okoz.
Mivel úgy tűnik, ha hasmenésed van,
a tabi simán átmegy rajtad,
mielőtt a szervezetednek lenne ideje felszívni a hormonokat.
Szóval a hasmenés csúnyán betesz a tabinak.
Elég szar ügy emiatt teherbe esni.
Hányan vannak? Hány hasmenésbaba…
lehet most itt a teremben?
Sosem tudjuk meg.
Sosem tudjuk meg, mert sosem derül ki,
hogy a hasmenés miatt fogant-e meg egy baba.
Honnan tudhatnánk? Ez nem egy közismert dolog.
Sőt, magamtól azt hinném, a hasmenés inkább gátolja a dolgot,
a gyermeknemzést, szóval fordítva tűnik logikusnak.
Ráadásul, még ha le is küzdjük ezt az akadályt…
és biztosan tudnánk, hogy a hasmenés miatt fogant az a gyerekek, mármint konkrétan,
minek adnánk tovább ezt az infót?
Miért mondanánk el bárkinek?
A gyereknek meg pláne.
Megkérdezi a gyerek: „Hé apu, honnan jönnek a kisbabák?”
„Nos…
egy nő meg egy férfi egymásba szeretnek,
a nő bekajál valami romlott osztrigát,
mindenféle borzalom jön ki a seggéből,
szóval a lényeg, hogy Isten áldása vagy, fiam.”
Kíváncsi vagyok, politikailag merre hajlik a közönség.
Balra vagy jobbra húztok? Két adag poénnal készültem.
A Netflixes kiadásban megoldhatnák,
hogy ezen a ponton megjelenjen a képernyőn két négyzet.
„Válasszatok küldetést!”
És mindenki a szerint választhat, hogy hol áll a politikai spektrumon.
Aztán tök mindegy, mint választotok,
ugyanaz lesz a vége.
Meglenne hozzá a technikai háttér.
Valami béna grafika.
Micsoda metafora Amerikára!
Most biztos azt gondoljátok: „Jaj, Ronny, elég már a politikából!
Másról sem vagy képes pofázni, tök lehangoló.
Nem azért jöttünk el, és öltöztünk ki, kivételesen,
hogy politikáról dumálj nekünk.
Menjünk tovább, olyan kényelmetlenül érezzük magunkat!
Ne már, ha politikát akarunk, majd görgetjük a Twittert.
Ennek nem itt van a helye.”
Értem, igazatok van.
Nagy támogatója vagyok a Brexitnek.
Csak hallgassatok végig, oké?
Imádom a Brexitet,
mert utálom Nagy-Britanniát, és remélem, tönkre megy bele az ország.
Ja.
És ez nem rasszizmus, mert Nagy-Britannia nem egy rassz.
Imádtam az Egyesült Királyságot. Imádtam.
Amerikaiak kedvéért: Nagy-Britannia hivatalos neve.
Ha ti is egy volt brit gyarmaton nőttetek volna fel…
Szingapúr, Malajzia, Ausztrália…
iszonyatosan tiszteltük a briteket.
Egyszerűen imádtuk őket.
Mármint technikailag Amerika is brit gyarmat volt,
csak ti akkora egyéniségek vagytok, hogy nem tartoztok a Nemzetközösséghez.
Értem én. A lényeg, ha egy igazi brit gyarmatról származnátok, mint én,
nekünk az angolok voltak a királyok.
„Egyszerűen fantasztikusak!”
Ők tudták a legjobban, hogy kell csinálni a dolgokat.
Az összes intézmény, amit bevezettek, még ma is létezik.
Szingapúrban azért, mert úgy véltük, hogy prímán működik.
Például Szingapúrban ma is használjuk a brit kormányzati rendszert:
a westminsteri parlamenti rendszert,
talán a legjobb nyugati rendszer, amit valaha kitaláltak…
vagy bevezettek…
Oké, nem tökéletes, de legalább van választási lehetőség.
Lehetsz fegyverrajongó meleg.
Nem csak örökké ez a vagy-vagy szarság.
Szingapúrban még ma is használjuk a brit oktatási rendszert.
Ha elvégzed a gimit, le kell tenni egy vizsgát,
amit úgy hívnak, „University of Cambridge O Levels”.
Szingapúrban vizsgázunk, és elküldjük a Cambridge-i egyetemre.
„Cambridge, áruld el! Elég okosak vagyunk már, hogy otthagyjuk a gimit?
Le se szarjuk, más mit gondol.
Ti mit gondoltok, britek, elég okosak vagyunk?”
Cambridge-ben leosztályozzák a vizsgát, és visszaküldik.
„Te okos vagy, te is okos vagy,
te kurva ostoba, úgyhogy baszhatod.”
Igen!
Mi meg: „Köszönjük, britek! Köszönjük, hogy elmondtátok!”
Szingapúrban még mindig a brit elektromos hálózati rendszert használjuk.
Még mindig azt a brit háromágú dugaszt,
azt a háromágú, masszív, vastag dugót,
rajta azzal a három vastag bizbasszal.
Egyszer bedugod, és az életben nem jön ki.
Nem azt a béna amerikai villásdugót.
Bedugod, kiesik a saját súlyától, mint egy lankadt pöcs, nem?
„Thomas Edison.”
Nem. Mi azt a masszív brit háromágú dugót használjuk.
Meghódítottuk a fél világot ezzel a birodalmi mesterművel.
Bedugod a konnektorba, többé ki nem jön onnan.
Ha megbotlasz benne, jön vele az egész fal.
Szingapúrban még mindig az angol komédia legjavát nézzük.
Szingapúrban ez a humor magasiskolája. Mr. Bean.
Mr. Bean, baszki, Délkelet-Ázsia egyeduralkodója.
Délkelet-Ázsiában nincs…
Szingapúrban és Malajziában nincs Dave Chapelle,
Nincs Chris Rock, nincs Seinfeld.
Mr. Bean!
Mr. Bean minden idők legnagyobb komikusa,
a kibaszott hülye fejével.
A legnagyobb komikus.
Elmehet a faszba!
Nem beszélve róla, hogy egy haverom barátnőjét dugta.
Ha érdekel titeket a sztori,
keressetek rá James Acasterre a Vimeón!
Egy barátom, szintén standupos, és őszintén beszél a sztoriról.
Ezt igazán nem nekem kell elmesélnem,
úgyhogy hadd promózzam egy kicsit a cuccát!
Tudom, most mire gondoltok.
„Milyen lehet dugni Mr. Beannel?”
És bár nem tudom biztosan,
úgy képzelem, valami ilyesmi.
És még csak nem is ezért utálom Nagy-Britanniát.
Hanem azért, mert amikor úgy három éve lehettem a szakmában,
meghívtak a londoni Soho Theatre-be,
hogy adjak egy egyórás műsort.
Ez elég nagy szó volt akkoriban. Igen tekintélyes helyszín.
A londoni Soho Theatre
a brit standup-közösség kréméjének a törzshelye,
itt dől el, hogy mi számít menőnek, és mi nem
a brit humorbizniszben.
Hízelgő volt a meghívás, pláne hogy Délkelet-Ázsiából származom,
ahol ugye senki le sem szarja, ha angolul próbálkozol,
amíg a fehérektől nem jön elismerés, ez meg ugye az elismerés csúcsa volt.
Kábé: „Te jó ég, az angolok meghívtak, hogy adjak elő egy műsort
angolul azoknak, akik feltalálták a nyelvet?
Megáll az ész! Menned kell, hív az anyaország.”
„Már hogy a picsába ne mennék?”
Iszonyatosan izgatott lettem a lehetőségtől,
úgyhogy összeszedtem a létező összes szövegemet.
Összeraktam belőle úgy egy órányi műsort,
az összes korábbi cuccból.
Bepakoltam egy bőröndbe, és irány London, mint Paddington maci.
Ugye?
És kaptam egy kéthetes blokkot
a londoni Soho Theatre-ben.
Életemben először léptem fel Londonban.
Sosem felejtem el a kéthetes etapom nyitóelőadását.
A műsor kétharmad része probléma nélkül lement.
Olyan volt a hangulat, mint most itt.
Csak hülyéskedek. „Mikor jutunk már el a poénig?”
És volt ez a viccem, hogy…
A legrégebbi vicceim egyike volt.
És arról szólt,
mennyivel jobban szeretik az ázsiai szülők a gyerekeiket, mint a fehérek.
A vicc valahogy így szólt:
„Sokan kérdezik, mit szólnak hozzá a szüleim, hogy ez a szakmám,
de a fehér komikusoktól sosem kérdezik meg ugyanezt,
mert ugye őket a szüleik kurvára leszarják.”
Szóval ellőttem ezt a viccet,
volt aki nevetett, volt aki nem nevetett,
pont mint ebben a teremben.
Dehát erről szól ez a műfaj.
Ez a komédia hullámvasútja. Erről szól az egész.
Felépítesz valamit, aztán kirúgod alóla a széket.
Mondasz valami botrányos faszságot, hogy megtörd a feszültséget.
Nekem csak így megy. Első lecke, első sor.
Szóval elmondtam, volt aki nevetett, volt aki nem.
Aztán mentem volna tovább a következő témára.
De mielőtt megtehettem volna,
ez az idős brit illető
a Soho Theatre második sorából
felállt, és elkezdett üvöltözni.
Nem akarom megnevezni a nemét.
Képzeljetek el egy idős vendéget, aki nekiáll hőzöngeni a műsor alatt!
Kit láttok magatok előtt? Na ugye?
Szóval felállt a pasas…
és azt mondta: „Baszd meg, engem szerettek a szüleim!”
Mire én: „Mi van?” Ő meg: „Engem szerettek a szüleim.
És mi találtuk ki az egyetemet, meg a westminsteri parlamenti rendszert.”
Aztán elkezdte nyomni a nyugati civilizációs magánszámot.
Mondom neki: „Jaj, nem, uram. Egyáltalán nem magára gondoltam.
Ne vegye magára! Én nem az ön szüleiről beszéltem.
Akkor már sokkal inkább magunkról, és hogy hogyan látnak minket az emberek.
Szóval ne vegye magára! Egyáltalán nem önre gondoltam.”
De csak nem bírt leállni: „Baszd meg, engem szerettek a szüleim!”
Aztán elvitatkoztunk vagy két percig, szerették-e a szülei vagy sem.
Azonnal felismertem ezt az érzést.
Áthatotta a gyermekkoromat. Túlságosan is ismerős volt.
Az Ázsiában élő brit nagyokos. „Be ne merj nekünk szólni!
Elfoglaltuk az országodat, és simán megúsztuk,
mert azt is tudjuk, hogy kell lelépni.”
Erre azt mondtam: „Tudod, mit, haver?
A kétharmada lement az én műsoromnak.
Azon vitatkozunk, szerettek-e a szüleid, vagy sem,
már vagy két perce, ami egy élő show-ban egy örökkévalóság.
Nem hiszem, hogy meg foglak győzni, hogy jó komikus vagyok,
úgyhogy légyszi, menj el!”
Mire ő: „Tíz fontot fizettem a jegyért, szóval kurvára nem megyek sehová.”
Ami egy elég szokatlan álláspont egy stand-upos esten.
Úgyhogy azt mondtam: „Oké, fizetek 20 fontot, ha lelépsz.”
És így is tettem.
Ő pedig lelépett.
Ez amúgy katasztrofális üzleti modell, ha stand-upban utazol.
Soha nem teszek többé ilyet.
Senki sem kapja vissza pénzét. Leszarom, hogy alakul a mai este.
A pénzetek már nálam van. Értitek?
Akár meg is Rohamozhatjátok a színpadot.
Legalább hamarabb végzek.
Ti döntitek el, mikor legyen vége, a pénzeteket már úgyis behúztam.
És ez tényleg megtörtént. Felállt, üvöltözött velem,
kapott egy húszast, és lelécelt.
És még csak nem is ezért utálom Nagy-Britanniát.
Konzervatívak a szüleim.
Arra tanítottak, ha valami nem sikerül, csak magadat okolhatod miatta.
„Ez jó, e mögé be tudok állni.
Ez az én YouTube-csatornám.
Próbáljuk ki! Vállaljuk a felelősséget!
Fejlődni fogok. Jobb leszek. Jobb vicceket írok.
Ügyesebben szót értek az emberekkel. És visszajövök.
Visszajövök, és kilóra megveszem ezeket a faszfejeket.
Visszajövök, és bizonyítok ezeknek a briteknek.”
Szóval a következő két évben összeraktam egy új műsort.
Kicsit több univerzális, kevesebb provinciális,
több bizarr poént raktam bele.
Többet ebből a szarból.
Egy plüssmackóval, vagy mi a faszra izgulnak ezek.
Mindent a kedves közönségért.
Aztán két év múlva újra meghívtak a Soho Theatre-be,
még egy kéthetes etapra, én meg totál be voltam sózva.
Totál fel voltam spannolva, mint Rocky a montázs után.
„Kinyírtad a fekete haverom. Most én öllek meg téged. Csináljuk!”
Béna vagyok hasonlatokban, de értitek, mire gondolok.
Szóval újra meghívtak.
Sosem felejtem el a kéthetes etapom második nyitóestjét a Soho Theatre-ben.
A műsor háromnegyedénél tartottam, és bedobtam egy viccet arról…
És ne feledjétek, hogy amit most elmondok,
egy sokkal fiatalabb srác, egy tapasztalatlan komikus vicce.
Jó? Ha így könnyebb megemészteni,
képzeljétek az egészet, amit most mondok, idézőjelek közé!
Most már nem szoktam elmesélni ezt a viccet.
Egy másik komikustól idézek, aki 2012-ben elsütötte ezt a viccet Londonban.
Egy másik komikus, aki véletlenül pont én vagyok.
Sokkal fiatalabb voltam, tapasztalatlanabb,
és a közönségem is sokkal fiatalabb volt akkoriban.
Nem ez az elvált, bébiszitterbérelős közönség, oké?
Nem értem, mi történt.
A közönségem rémesen velem öregedett.
Nem tudom, mi az oka, de ez van.
Próbáljuk meg kihozni az egészből a legjobbat!
Szóval ilyen szemmel nézzétek, amit mondok!
Fiatal előadó, fiatal közönség.
Vagy csináljatok ki, engem már nem érdekel.
Szóval volt ez a vicc…
Úgy kezdődött:
Gimis koromban közöm nem volt a csajozáshoz.
Belezúgtam egy lányba, de ő nem viszonozta rögtön az érzéseimet.
Ezt jelnek vettem, hogy még keményebben harcoljak érte,
úgyhogy őszinte szándékom jeléül vettem neki virágot.
Vettem neki csokit. Odaadtam neki a suliban.
Rajzoltam képregényt, aminek a végén összejöttünk.
Az a sok kínos faszság,
aminek az emlékétől 17 év után is üvöltve ébredek az éj közepén.
És mint a kortársaim nagy része, nem tudtam kontrollálni az érzelmeimet.
A srácok már alapjáraton idiótán viselkednek,
ehhez még jönnek a hormonok, és teljes a sötétség.
Az ember elindul a lejtőn, mint a legtöbb srác,
és elkezdi elemezni, hogy tudna bevágódni a csajoknál.
Mintha valami matematikai feladat lenne.
Ilyenek hogy: „Kell a rosszfiús imidzs. A csajok nem bírják a kedves srácokat.”
Hihetetlen sokáig tartott, amíg rájöttem a titokra a lányokkal kapcsolatban.
Vagyis, ha bejön egy lány, de ez nem kölcsönös,
nem szabad elfelejteni, hogy a nők nem tartoznak neked semmivel.
Ennyi az egész. A nők nem tartoznak semmivel.
A srácoknál néha félremegy a sztori.
És azt gondolják: „Dehát vettem neki virágot.
Miért nem akar dugni velem?”
Mert nem tartoznak neked semmivel.
„Oké, de egész hétvégén az ő gépét bütyköltem.
Miért nem akar leszopni?”
Mert nem tartoznak neked semmivel. Vésd az eszedbe!
A nők nem tartoznak neked semmivel. Tök mindegy, mit teszel.
Magadon kéne elgondolkoznod.
Ne verd rájuk a balhét! Te voltál a hülye.
A nő nem automata, hogy addig dobálod a szívességeket, amíg kidob némi szexet.
Oké? Nem tartoznak neked semmivel.
A nő nem egy kuponfüzet,
hogy beragasztasz tíz matricát, és utána dughatsz egyet.
Nem tartoznak semmivel. Vésd az eszedbe!
Nem tartoznak neked semmivel.
Bármit csinálsz, az a te felelősséged. Jobb, ha felfogod.
Szóval, ha pasi vagy, és tetszik egy lány,
de neki nem jössz be…
Szólok, hogy még tart az idézőjel.
Fogod azt a sok, külsőségekre pazarolt energiát,
a virágvásárlást, a csokit, a képregényt…
és kidobod a picsába.
Irányítsd ezt az energiát befelé! Koncentrálj magadra!
Minden nap legyél picit jobb. Ez a célod.
Hogy ma jobb ember legyél, mint tegnap,
még ha csak fél százalékkal is, rendben?
És ezek az apró értékek szép lassan összeadódnak.
A férfi olyan, mint a jó bor, az évekkel csak nemesedik, igaz?
A nőknek meg folyamatosan zuhan az értéke.
És mikor ez az egyenes elhagyja azt, és az Y egyenlő lesz MX plusz C-vel,
mindent visszakapsz.
Kivárásra játszottál, és sikerült odabaszni nekik.
Az idő a te oldaladon áll.
Szóval elmondtam ezt a viccet,
volt aki nevetett, volt aki nem nevetett,
pont, mint ebben a teremben, ugye?
De erről szól az egész. Ez a komédia hullámvasútja.
Nekem csak így megy.
Felépítesz valamit, majd kirúgod alóla a széket.
Nekem csak így megy.
Szóval ezt adtam elő, és még a csattanóig sem jutottam el,
legfeljebb az előkészítésig.
Szóval a második kalandom alkalmával
a londoni Soho Theatre-ben, nyitóesten,
lement a műsor háromnegyede, és ott tartottam:
„Gimis koromban tök bénán csajoztam.
Ha megtetszett egy lány, de nem volt kölcsönös,
jelnek vettem, hogy még keményebben harcoljak érte,
úgyhogy vettem virágot, csokit,
képregényt rajzoltam, amiben összejöttünk. Őszinte szándékom jeléül.”
Eddig jutottam a viccben,
és ez a fiatal brit illető egész pontosan ott ült,
mint a két évvel ezelőtti emberünk.
Az illető felállt és elkezdett üvöltözni.
Nem akarom megnevezni a nemét az illetőnek.
Képzeljetek el egy fiatal britet, aki nekiáll műsorozni a show közepén!
Kit láttok magatok előtt?
Szóval felállt a csajszi,
és azt mondta: „Hányok a férfiaktól, akik mentegetik a nemi erőszakot.
Ezek tartják életben az erőszak kultúráját.
A hormontúltengés nem mentség” Mire én: „Na ne! Hé!
Ez nem a nemi erőszakról szól. Esküszöm, köze nincs hozzá.
A sutácska, viszonzatlan tiniszerelemről szól.
Én a te oldaladon állok! A te oldaladon.
Elmondom százszor: 'A nők nem tartoznak semmivel.'
A te oldaladon állok, csak várd ki a csavart,
mert ez egy stand-up est!
Várd meg, hova fut ki az egész,
van egy költői hasonlatom is nőkről meg automatákról.
Imádni fogod, esküszöm!
Esküszöm, a végére rájössz, hogy egy csapatban játszunk.
Csak várd ki a csavart! Jó, talán a legvége nem fog tetszeni.
Dehát ilyen a komédia hullámvasútja.
Lesz, amit nem bírsz, de összességében be fog jönni.
Esküszöm, a te oldaladon állok.”
És egyszerűen nem hagyta, hogy folytassam.
Csak azt hajtogatta, hogy támogatom az erőszak kultúráját.
Végül azt mondtam: „Na jó, tudod, mit?
Már lement a műsor háromnegyede.
Két perce a nemi erőszakról vitatkozunk.
Szerintem kizárt, hogy meggyőzlek, hogy nem vagyok egy utolsó szarházi.
Talán jobb, ha elmész.”
Erre ő: „Tíz fontot fizettem a jegyért. Kurvára nem megyek sehová.”
Mert a jegyárak semmit nem emelkedtek két év alatt.
Úgyhogy azt mondtam: „Jó, akkor fizetek
tíz fontot, hogy lelépj.”
Így is tettem.
Ő pedig lelépett.
És ezért fizetik rosszabbul a nőket.
Mert képtelenek kihasználni az adottságaikat,
ha üzleti tárgyalásról van szó…
mondtam volna, ha egy bunkó paraszt lennék.
De nem vagyok az, úgyhogy persze nem mondtam ilyet.
Ilyesmire még gondolni is szörnyű, nem hogy hangosan kimondani.
Ki a fasz vetemedne erre?
Dehát erről szól az egész. Ez a komédia hullámvasútja.
Felépítesz valamit, aztán kirúgod alóla a széket.
Nem tudom miért, de működik. Nem tudom.
Talán mert itt vagyunk együtt térben és időben,
egy pillanatban, és mind értjük, miről van szó.
Talán ez így nem oké.
Nem tudom.
De kurvára nem azért jöttem, hogy megtanítsam, mi fán terem a komédia.
Ha meg akarjátok tanulni, ragadjatok mikrofont
egy este többször 10 éven át, utána csupa fül vagyok.
Ha úgy vélitek, ez nem művészet,
elég mindenféle parasztságot összehordani,
vagy pont hogy egyet sem, akkor hadd halljam, hogy a faszba kell?
Még csak nem is ezért utálom Nagy-Britanniát.
Hanem azért, ahogy hozzáállnak a humorhoz.
Borzasztó sznobok.
Imádok Amerikában fellépni.
A legjobb, móka és kacagás! Amerikában az egész móka és kacagás.
- Fantasztikus! - Igen!
Fantasztikus!
Az. Nem véletlen, hogy itt találták fel a műfajt.
Persze hogy ti találtátok fel. Őrület, nem?
Itt tombol az újító szellem, nem?
Ugyanaz az újító energia, aminek köszönhetően
megszületett az iPhone 13 Max Pro.
Jó a 12-es? Fantasztikus. Baszni rá, megyünk tovább!
Rajta! Pakoljunk rá még több kamerát!
Elfér még rajta pár. Gyerünk!
Ugyanaz az energia, amiből létrejött a csodálatos mRNS-vakcina egy év alatt.
Igen!
Ami működik, de nem vagyunk hajlandóak beadatni.
Ez a legamerikaibb cucc a történelemben.
Amerika azt gondolta:
„Az egész világ bajban van. Vessünk be mindent, amit eddig tanultunk,
az egész tudáskincsünket, minden rendelkezésünkre álló erőforrást,
az összes PhD-s bevándorlót,
az összes amerikai PhD-hallgatót, egyesítsük erőinket,
és alkossuk meg ezt a csodás mRNS-vakcinát kevesebb mint egy év alatt!
Sikerült, működik. És most basszátok meg, mert kurvára nem adatjuk be!
Basszátok meg! Nem adatjuk be magunknak ezt a szart!
Majd ti, mi be nem adatjuk. Tessék, nem kell?
Akkor basszátok meg, nem kaptok semmit!
Inkább kibasszuk a folyóba.
Onnan szopkodjátok ki! Sőt, szopjátok le a faszomat!
Mindenki megbaszhatja.
Mi van? Működik?
Jézusom, tutira működik. Vagy 90%-os a hatékonyság.
Minden várakozást felülmúl? Vigyétek innen a faszba!
Be nem adatjuk. Mindenki leszophat mindenkit!”
És ez a legamerikaibb cucc a világon.
Imádok fellépni Amerikában. A legjobb.
A legjobb. Mindenki vágja a témát.
Mind ismerjük a dörgést, többé-kevésbé.
Lejövünk egy sötét terembe.
Hozunk pár havert, rendelünk némi piát.
Esetleg kajálunk valamit. Nyitóműsor.
Valaki felmegy a színpadra. Letol tíz percet.
Aztán kiáll valami seggfej, pofázik több mint egy órát.
Van, amin röhögünk, és van, amin nem.
Szerencsés esetben egész jól szórakozunk, aztán elhúzunk a picsába.
Ez így működik Amerikában. Vicces, könnyed, érthető.
A briteknél egész másképp van. A stand-up arrafelé véresen komoly.
Véresen komoly. Még csak nem is stand-upnak hívják.
Hanem humorestnek.
„Mit adsz elő a humoresten? Mivel örvendeztetsz meg minket?
Ajánlom, hogy sírjak és röhögjek, újra és újra!
Eljövünk megnézni a műsorod,
nincs kaja, nincs pia, nincs nyitóműsor, nincsenek haverok.
Csak te vagy. Egy órán keresztül.
Kurvára tedd oda magad!
Kurvára tedd oda magad, haver!
Fizettem a parkolásért. A bébiszitterért.
Fizettem a piáért, a vacsoráért és neked is.
Kurvára tedd oda magad!”
Mindenki rohadt dühösen érkezik.
„Nevettessél meg, baszki!”
„Milyen napja volt, uram?”
„Baszd meg a napomat, olyan!”
Eljönnek, hogy megnézzenek, és hogy értékeléseket írjanak rólad.
Valakiket fizetnek azért, hogy komikusokat értékeljenek,
és csillagokat adjanak, mint az éttermeknek.
Michelin-csillagokat, aztán lehozzák a másnapi újságban.
Híreink következnek.
„Ronny Chieng kétcsillagos előadást tartott.
Két csillag.
Túlságosan épített a bevándorló hátterére.
Közben az ázsiaiakról egy árva viccet sem volt képes elsütni. Két csillag.”
Nish Kumar négy csillagot kap. Négy csillag megy Nish Kumarnak.
Jack Whitehall, öt csillag.
Mr. Bean.
Tíz csillag!
Tíz csillag a humoristennek, Mr. Beannek, aki után nincs értelme folytatni.
Lehetetlen überelni, amit ez a fickó előadott…
Ennyi. Az isten.
A humor felkent főpapja.
Az isten. Csinált hat epizódot ebből…
harminc évvel ezelőtt, a legnagyobb.
Művészete átível mindenféle kultúrán, mint egy modern Charlie Chaplin.
A modern humor egyeduralkodója.
Hogy baszná meg az összes Yelpre, Twitterre kritikát írogató blogger!
Akik kéretlenül tukmálják a hozzá nem értő kritikáikat.
Az internet teret adott ennek a telibe vert, csont amatőr kultúrának,
ahol ezek a faszkalapok lubickolnak.
Olyanok, akiknek a segghülye véleménye senkit sem érdekelne
szakmai keretek között.
Nyitnak egy Yelp- vagy Twitter-fiókot,
és hirtelen mindenki a bölcsességüktől ájuldozik.
Odáig fajult a dolog, hogy kivágnak az orvosiról,
és másnap már dokikat értékelsz. Agyrém az egész.
Mindenki értékel mindent, mindenki szakértő.
A stand-upot is értékelik.
El tudjátok képzelni? Ki a fasznak jut ilyen az eszébe?
De most komolyan, ki értékel stand-upot?
Aki reggel arra ébred:
„Tudod, mivel töltöm az időmet, amiből adatott egy kevés ezen a bolygón?
Elmegyek erre a cuccra, amit örömmel hoztak létre,
ami boldogságot hoz az embereknek,
és úgy szétszedem, amennyire csak lehet.
Mert egy kibaszott seggfej vagyok. Ez a véleményem.”
Nagyítóval nézik, amin fel lehet háborodni,
ki lehet rakni a netre egy szexi címmel,
be lehet gyűjteni pár kattintást, keresni egy kis pénzt.
Ha az ember hibát akar találni, akkor fog is.
Ha az ember azzal a szándékkal megy, hogy hibát találjon,
nem hiszitek el, talál is hibákat, ugye?
Mert semmi nem tökéletes. Egyik ember sem tökéletes.
Biztosan én sem nyűgöztem le ma este minden egyes embert.
A nők fizetésével viccelni valószínűleg stratégiai hiba volt.
Félrelőttem, mennyi libsi van a teremben.
De kit érdekel, mindenben találunk hibát, ha elég kitartóak vagyunk.
A Mona Lisán is találunk hibát. És akkor mi van?
Amúgy is mi a faszt tudnak ezek erről?
Életükben nem álltak színpadon, de megmondják, hogy végezzem a munkám.
Mintha bemennék a szülőszobára, és nekiállnék okoskodni, hogy kell szülni.
Ki az a seggfej, aki bemegy a szülőszobába,
hogy vajúdó nőket bámuljon?
„Nana, egy kicsit erősebben kéne tolni azt a gyereket.
Nem látom, hogy mindent beleadnál abba a tolásba.
Túlságosan is az etnikai hátteredre támaszkodsz…
szülés közben.
A császárosok? A szülés leglustább formája.
Két csillag.”
Az a sok kötözködő faszfej,
aki el akarja hitetni magáról, hogy bármihez bármi köze van,
csak mert tud használni billentyűzetet.
Ha összevetjük, mennyi energia van abban, hogy létrehozzunk valamit,
és abban, hogy hisztizzünk a dolgokon.
Az internet totál szétcseszte az egészet, nem?
Az emberek azzal ébrednek, akár itt a teremben,
hogy vásárra viszik a bőrüket, hogy megszakadnak,
hogy létrehozzanak valamit, bármi legyen is az.
Legyen szó vállalkozás beindításáról,
vagy társadalmi változásért harcoló közösség építéséről.
Micsoda hálátlan feladat!
Nyitni egy éttermet.
Micsoda kockázat van benne! Tökéletesíteni a szakácstudományunkat.
Profi sportolónak készülni. Zenét írni.
Itt vannak a grafikusok. A Bitcoin-bányászok.
Akármiben utazik az ember, minden nap azért hajtunk, hogy valamit létrehozzunk.
Az összes energiánkat, erőnket beleadva, csak hogy tegyünk valami keveset.
És ennyibe telik lefikázni az egészet. Semmi másra nincs szükség.
A nyakizmukat sem kell megerőltetniük.
Mielőtt bárki kommentelhet,
előbb tegyen le valamit az asztalra!
Mássza meg a Mount Everestet, vagy valami! Ez legyen az új captcha.
„Ember vagy? Megmásztad a Mount Everestet?
Fotót kérünk. Jól van, mehetsz!”
Hogy kritizálhatunk valamit, ha az életben nem hoztunk létre semmit?
Hogy tudnál értelmesen, jó szándékúan megnyilvánulni,
mikor belecsöppensz egy diskurzusba?
Olyan könnyű fikázni valamit.
A legkönnyebb dolog a világon. Én ebből élek.
Rohadt könnyű.
Sokkal nehezebb adni valamit másoknak, létrehozni valamit.
Szóval a következőt tegyük, ha látunk valakit,
aki valami jót tesz a környezetében, vagy akár saját magával!
Bátorítsuk őket jobban!
Ahelyett, hogy mindenen nyavalyognánk.
Csak annyit nyavalyogjunk, amennyit segítünk másoknak!
Manhattanben sétálgattam a 4th Streeten.
Elvoltam magamban, nem nézegettem a mobilom,
figyeltem a körülöttem lévő világot a járvány közepette.
Kiszellőztettem az agyam. Egész jó kis este volt.
Megyek az utcán Manhattanben, nézelődök,
és egyszerre a semmiből elém ugrik egy nő,
torkon ragad, és elkezd fojtogatni.
Ellöktem magamtól, erre ő támadóállásba helyezkedett.
Csak ránéztem, és sétáltam tovább.
New Yorkban teljesen hétköznapi érintkezési forma.
Egyikünk sem mondott semmit.
Egy szó nem hangzott el.
Nem írtunk egymásról értékelést, mert mindketten tudtuk, mi a pálya.
Tudtuk, miről szól ez az egész.
Ránéztem, és azt mondtam:
„Értem én, kattant vagy.
Mint mindenki a neten. Jól van, akkor további szép napot!”
Fogtam magam, és elsétáltam.
Ő csak bámult, aztán megszólalt:
„Ez nem az a pasi, aki leáll verekedni egy nővel az utcán.
Ciao, hapsikám!”
És mindketten mentünk a dolgunkra. Ennyi volt az egész.
A mai napig tisztelem azt a nőt.
Jobban, mint akármelyik elbaszott, értékelgetős bloggert.
Az a lány nem érezte jól magát a bőrében,
de felemelte a seggét, és próbált tenni valamit.
Nem csak ült a gép mögött, és tweetelt a golyóival,
fikázta mások munkáját, anélkül, hogy bármit is létrehozott volna.
Mint a gazdatestét lakmározó parazita.
Utálta az ázsiaiakat, felkelt, és gondolta, beveri egynek a pofáját.
És ezt tisztelem benne.
Tenni akart valamit.
Csodálatosak voltatok. Kösz a figyelmet!
Jó éjszakát mindenkinek! Köszönöm, New York City!
A feliratot fordította: Tóth Márton