Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN PROGRAM DE COMEDIE NETFLIX
‎CARTIERUL CHINEZESC E CEL MAI FIN
‎Să-i urăm bun-venit pe scenă
‎unicului și inimitabilului Ronny Chieng!
‎Da!
‎Am reușit!
‎Am rezolvat rasismul. Vă mulțumesc!
‎Mulțumesc că ați venit!
‎Mulțumesc că ați venit astă-seară, ‎New York.
‎Mulțumesc că n-ați murit în pandemie!
‎Mulțumesc că ați supraviețuit.
‎N-am putea face comedie fără voi.
‎Am încercat.
‎Dar sunt prea multe podcasturi.
‎Cred că 2021 a fost anul
‎în care oamenii care și-au atins apogeul ‎în liceu s-au exprimat…
‎pe internet.
‎Toți idioții cer dovezi pe Facebook.
‎Încerci să le dai informații salvatoare.
‎„Uite niște informații ‎care-ți pot salva viața!”
‎„Dar unde-s dovezile? Ai dovezi?”
‎Toți foștii elevi mediocri, de cinci,
‎care nici nu-s în stare ‎să înțeleagă ce citesc,
‎îți cer demonstrații de nivel doctoral
‎în materie de virusologie.
‎Ce le-ai putea arăta ‎care să fie suficient?
‎Ce dovezi le poți arăta la care să spună:
‎„Doamne! Mulțumesc…
‎că mi-ai arătat dovezile astea!
‎Nu cunoșteam teoria asta științifică,
‎dar după ce am citit pagină cu pagină ‎acest articol evaluat ‎inter pares,
‎inclusiv notele de subsol,
‎și mi-am petrecut weekendul ‎verificând sursele pe LexisNexis
‎și totul pare în regulă,
‎mă simt mai inteligent și mai bun.
‎Îți mulțumesc că ți-ai rupt din timpul tău ‎ca să mă ajuți să fiu mai bun.”
‎Idioții ăștia…
‎Pentru că sunt niște idioți!
‎Apreciez impulsul de a-ți dori ‎să înțelegi absolut tot
‎și să dai dovadă de gândire critică.
‎Dar la volumul de cunoștințe ‎de care ai nevoie ca să ajungi acolo,
‎e un pic cam târziu ‎să încerci să înțelegi.
‎În etapa asta a vieții, ‎ar fi cazul să taci și să asculți,
‎fiindcă e prea mult.
‎Ai ratat prea multe.
‎Ai chiulit la prea multe materii, da?
‎Ești ca ăla care n-a învățat tot semestrul
‎și vii la examen
‎și faci: ‎„Nimic din toate astea nu are sens!
‎Matematica nu e adevărată!”
‎E prea… E ca și cum ai încerca ‎să-i explici fizica cuantică unui câine.
‎Deja te depășește. ‎Acceptă știința și vezi-ți de treabă! Da?
‎Uite miracolul erei tehnologice ‎în care trăim.
‎La trei luni după ce a izbucnit pandemia ‎în martie 2020,
‎geneticienii decodificaseră ‎genomul virusului.
‎Da, îl decodificaseră!
‎Și ne-au zis: „Uite, lume, l-am găsit,
‎am găsit dușmanul!
‎Uitați, oameni buni, îl avem aici!
‎Uite, e A-A-A-A, B-B-B-B-B-B, G-G-G-G-G-G,
‎A-A-A-A, D-D-D-D-D, A-A-A, C-C-C-C-C, T.”
‎Vă imaginați cum e să le arătați asta ‎idioților de pe Facebook…
‎care cer dovezi?
‎Care zic: „Unde-s dovezile?”
‎„Uite-aici, le avem aici.
‎Am identificat secvența exactă ‎de proteine și aminoacizi.”
‎„Ce naiba e asta?
‎Cum să nu, ați «decodificat» voi un genom!
‎Vă așteptați să credem ‎că ați «decodificat» un genom
‎și așa arată, ‎ca un șir de litere de Scrabble de rahat.
‎Și eu pot să decodific genomuri, ‎oricine poate!
‎Uite cum decodific din tastatură ‎toată ziua!”
‎Toți elevii ăștia de cinci,
‎care au stat în spatele clasei ‎în toți anii de școală…
‎Stăteau în spatele clasei!
‎Rămâneți naibii în spate!
‎Nu veniți în față în timpul unei pandemii
‎pentru că v-ați prins ‎cum să vă faceți podcast!
‎Rămâneți în spate, cu gura voastră ‎mediocră de cinci, unde vă e locul!
‎Ați avut o grămadă de ocazii ‎să luați note bune la școală
‎și din patru sau cinci n-ați ieșit ‎la niciun nivel.
‎De ce naiba ar trebui să vă ascultăm, ‎în orice privință?
‎Lăsați-i pe tocilari să conducă!
‎Da!
‎Ăsta e rostul tocilarilor!
‎Tot ce aveți în jur ‎a fost făcut de tocilari.
‎Asta e treaba lor.
‎Tocilarii își bagă în cap ‎cât de multe date pot,
‎le amestecă acolo
‎și apoi regurgitează o cale de urmat ‎cu cea mai mare probabilitate de succes.
‎Da? Și da, unele chestii nu merg, ‎pentru că totul ține de probabilități.
‎E o curbă normală de distribuție.
‎Abaterea standard nu e niciodată zero.
‎E teorema limitei centrale, nu?
‎Îmi place cum ăștia neduși la școală
‎presupun automat că au școala vieții.
‎Nu e ceva automat!
‎Poți să fii și prost, ‎și nici să nu te descurci.
‎Și asta e posibil!
‎Am avut norocul ‎de a trăi în mai multe țări.
‎M-am născut și am crescut în Malaysia,
‎am crescut în Singapore, ‎am trăit zece ani în Australia
‎și acum trăiesc în SUA.
‎Puteți aplauda la ultima.
‎Sau nu, e-n regulă.
‎- Da! ‎- Un pic cam târziu, ai ratat momentul.
‎Dar te felicit că ai încercat.
‎Vreau să spun că am trăit în multe locuri. ‎N-am fost doar în weekend.
‎Am trăit acolo zece ani sau mai mult.
‎Și vă spun din experiența personală
‎că rasiști există peste tot.
‎Da? În fiecare țară sunt ‎oameni rasiști și răi.
‎I-am văzut. Sunt de rahat!
‎Și e ceva așa evident, ‎că eu credeam că se-nțelege de la sine.
‎Dar se pare că în America, dacă nu spui,
‎toată lumea o ia razna ‎cu „de-ăla-ce-zici”.
‎Atragi atenția asupra unei grozăvii: ‎„Băi, chestia asta e nașpa!”
‎Și lumea începe: „Crezi că asta e nașpa? ‎Dar de ăia ce zici?
‎Și ce zici de ce fac javrele alea? ‎Și de ce fac jigodiile alelalte?”
‎Răspunsul e: „Da, evident.
‎Evident că toate rasele au ‎oameni rasiști și nașpa.”
‎Problema e că noi îi comparăm ‎pe cei mai răi 10% dintr-o rasă
‎cu cei mai buni 10% din altă rasă.
‎Nu? Ceea ce e, evident, o greșeală.
‎Ce ar trebui să facem
‎e să-i luăm pe cei mai răi 10% ‎din fiecare rasă…
‎și să-i comparăm pe ăia.
‎Ca să ne dăm seama ‎care e cea mai nașpa rasă.
‎Să răspundem la întrebarea asta ‎și să rezolvăm rasismul.
‎Atunci putem avea un consens.
‎Nu? Putem spune: ‎„Asta e cea mai nașpa rasă din lume”.
‎Și rasa aia poate privi în jur ‎și poate spune: „Da, suntem cei mai nașpa.
‎Băga-mi-aș!”
‎Și poate începe vindecarea.
‎Da? Dar trebuie să comparăm mere cu mere.
‎Nu putem compara ce-i sus cu ce-i jos.
‎Valorile p sunt prea mari.
‎De fapt, știți ceva? Hai s-o facem acum!
‎S-o facem acum! ‎Să vedem acum care e cea mai nașpa rasă.
‎- Da? Sunteți pregătiți? ‎- Da!
‎Bun. Foarte bine.
‎Vreau să strigați ‎care rasă credeți voi că e mai nașpa.
‎Bine? Da? Nicio grijă, strigăm împreună.
‎Spun și eu, evident.
‎Nicio grijă, e un spectacol de comedie, ‎un spațiu sigur.
‎V-am pus să închideți telefoanele ‎pentru momentul ăsta.
‎Descărcați-vă acum!
‎Nu strângeți în voi ‎ca s-o luați razna afară!
‎Hai, spuneți! ‎Exorcizați-vă demonii acum, da?
‎Nici nu e nevoie să spuneți precis. ‎Strigați o culoare.
‎Bine?
‎Toți știm care o să fie răspunsul.
‎Haideți, pe cine păcălim? Bine?
‎La trei, ziceți care e cea mai nașpa rasă. ‎Bine? Unu…
‎Hai, că se întâmplă, ‎fie că participați sau nu!
‎Spuneți și voi ceva,
‎chiar dacă nu credeți!
‎E un exercițiu creativ.
‎Spuneți, e ca și cum ați vorbi în limbi.
‎Bun, când număr la trei.
‎Cea mai nașpa rasă, la trei, da?
‎Bun, unu… Cea mai nașpa rasă. Doi…
‎Trei!
‎Dacă ați zis ceva, sunteți ‎în cei mai nașpa 10% ai rasei voastre.
‎A fost scârbos!
‎Niște rasiști au venit ‎la spectacolul meu din New York
‎și n-au înțeles deloc ideea bancului.
‎O să vă fac de râs în toată țara, ‎la toate spectacolele pe care le țin.
‎Problema cu bancul ăla e
‎că nu vă pot întrerupe ‎suficient de repede, barbarilor,
‎până nu porniți un război rasial ‎la New York.
‎Știți ceva? Îmi bag picioarele! ‎Am nevoie de reclamă.
‎Am nevoie să apar în presă. Hai!
‎Porniți un război rasial!
‎În sala asta, acum, și dați vina pe mine. ‎Dați vina pe mine și etichetați-mă!
‎Etichetați-mă în clipul cu bătaia! ‎Dați vina pe mine, discreditați-mă!
‎Discreditați-mă!
‎Scrieți pe Twitter că v-am pus să ziceți ‎cuvântul cu „n”. Hai, discreditați-mă!
‎Discreditați-mă!
‎Dacă într-adevăr credeți ‎că mă puteți discredita,
‎stând în chiloți pe canapea ‎și scriind pe telefon, dați-i bătaie!
‎Discreditați-mă!
‎Am plecat din trei țări ‎cu asistență medicală gratis și fără arme!
‎Am venit în America în 2015 ‎deja pregătit să mor.
‎Credeți că idioții cu MAGA, ura față de ‎asiatici, COVID-ul scăpat de sub control
‎și războinicii de pe Twitter mă sperie?
‎Hai, discreditați-mă!
‎Ce credeți că-mi faceți? Mă discreditați ‎ca să mă întorc în Malaysia,
‎unde sunt erou național?
‎Și cursul valutar e în favoarea mea?
‎O, nu! Oare cum o să supraviețuiesc?
‎Hai!
‎Eliberați-mă din iadul ăsta!
‎Haideți! Mama stă la Singapore.
‎N-am văzut-o de doi ani. ‎Discreditați-mă, ca să mă duc s-o văd!
‎Mi se tot oferă roluri. ‎Discreditați-mă, ca să mă duc la mama!
‎Toată lumea crede că dacă lucrez ‎la Daily Show, vreau să salvez lumea.
‎Nu vreau să salvez lumea, frate!
‎Vreau să vorbesc prostii, ‎să fac bani și să mă car! Atâta tot.
‎Atâta tot. Da.
‎Toată lumea zice să-mi folosesc platforma.
‎„Ronny, folosește-ți platforma!
‎Ai platformă, folosește-o!
‎Folosește-ți platforma, Ronny, ‎ai platformă!
‎Folosește-o ca să vorbești ‎despre ura față de asiatici!”
‎Comedia nu e instrumentul potrivit ‎ca să te opui urii față de asiatici.
‎Dacă voi reușiți să faceți amuzante ‎infracțiunile rasiale contra asiaticilor,
‎sigur, faceți glume despre asta!
‎Încheiați-vă spectacolul cu ele! ‎Puneți-le ca punct culminant!
‎Lumea zice să-mi folosesc platforma.
‎„Ronny, folosește-ți platforma ‎ca să sensibilizezi lumea.
‎Vorbește-le oamenilor despre vaccinuri!
‎Ronny, dacă nu-ți folosești platforma ‎ca să vorbești despre vaccinuri,
‎nu știi că antivacciniștii ar putea ‎să nu se vaccineze
‎și să moară?”
‎Oameni buni, ce-mi scapă?
‎Vreți să-mi spuneți ‎că dacă nu fac absolut nimic,
‎pot face omenirea mai bună
‎într-o generație sau două?
‎Raportul utilitate publică - efort depus ‎este astronomic.
‎Dacă calculăm eficiența în felul ăsta,
‎aș fi iresponsabil ‎dacă aș vorbi despre vaccinuri.
‎Da? Matematic vorbind.
‎Vă imaginați? ‎E prima oară în istoria Americii…
‎Să vii în America era ceva ‎indiscutabil grozav.
‎Ăsta era prestigiul SUA ‎pe plan internațional.
‎Era un vis să vii în America.
‎Din orice regiune a lumii ai fi fost…
‎Țări asiatice, țări africane, ‎țări cu populație albă…
‎și oricare era statutul tău socioeconomic.
‎Puteai să fii un australian alb bogat.
‎Ai luat potul cel mare! ‎Dacă ți se dădea o carte verde pentru SUA,
‎o luai fără să clipești.
‎Chiar și atunci voiai să vii.
‎De ce nu te-ai fi dus? ‎De ce nu te-ai duce în America?
‎De ce să nu te duci?
‎Sigur că te duci! De ce nu?
‎Și pentru prima dată în istoria Americii, ‎întrebarea e:
‎de ce te-ai duce?
‎De ce să mergi în SUA?
‎Mama mea din Singapore
‎m-a implorat să nu mă întorc în America
‎la apogeul pandemiei.
‎„Ronny, nu te duce înapoi!
‎Te rog, nu te duce în America!
‎De ce te întorci acolo?
‎Jumătate de țară a luat-o razna ‎și virusul face ravagii,
‎marile metropole sunt focare de infecție,
‎de ce te întorci acolo? De ce?”
‎Și a trebuit să-i spun: ‎„Mamă, nu înțelegi.
‎Nu vezi ce văd eu când sunt aici,
‎cele mai înalte idealuri ale acestei țări,
‎nu vezi că America, ‎în ciuda neajunsurilor ei,
‎e țara unde poți spune bancuri cu scule ‎pe 12 $ biletul la New York.
‎Acum înțelegi?”
‎Talentul ăsta e inutil la Singapore!
‎Acolo spuneam bancuri cu scule toată ziua ‎și nu se întâmpla nimic!
‎Aici suntem distribuiți în filme Marvel.
‎M-ați auzit? Am zis „filme Marvel”!
‎Da!
‎Haosul merită!
‎Da, mama stă acum la Singapore.
‎E greu să le explici americanilor ‎cum e la Singapore.
‎E greu să le explici americanilor ‎cum e în orice altă țară.
‎Pentru că americanii nu au ‎puncte de referință
‎pentru alte țări de pe glob, așa-i?
‎Și e logic!
‎Singurul motiv pentru care noi ‎cunoaștem America la Singapore
‎e că am crescut urmărind ‎o grămadă de seriale americane
‎și ne-am făcut o idee generală ‎despre mozaicul cultural al țării,
‎deși la un nivel foarte superficial.
‎Dar măcar am înțeles…
‎Urmărind ‎Seinfeld, ‎am învățat așa: ‎„‎Seinfeld ‎e plasat la New York.
‎La New York trăiesc evrei.
‎La New York se face ‎comedie de improvizație.
‎Ce aspirație ciudată! Foarte ciudat.
‎Vorbești la un microfon ‎și lumea îți dă bani?
‎În America, asta e meserie!”
‎Știam că ‎Anatomia lui Grey ‎e plasat la Seattle.
‎Multă lume și-o trage prin spitale ‎la Seattle.
‎De-aia o fi sistemul american de sănătate ‎așa nasol!
‎Că lumea și-o trage nonstop în spitale.
‎Știam că acțiunea ‎RoboCop ‎se petrece la Detroit.
‎Sunt niște probleme la Detroit…
‎Nimeni nu se uită la filme din Singapore! ‎Nimeni nu știe cum e în afara Americii,
‎pentru că nu vă uitați la filmele altora.
‎Când vorbesc despre altă țară ‎cu prietenii mei americani,
‎prietenii mei americani aduc în discuție ‎chestia pe care au citit-o o dată
‎pe un capac de suc Snapple.
‎Îți spun chestia aia
‎și încearcă să cuprindă ‎întreaga istorie a civilizației tale
‎în fleacul ăla pe care abia și-l amintesc ‎în fundul creierului.
‎Îl scot de aici pe aici ‎cât de repede pot ei.
‎Și îl scuipă afară.
‎Când le zic prietenilor americani ‎că am crescut la Singapore,
‎întotdeauna fac: ‎„La Singapore? Ai crescut la Singapore?
‎La Singapore bat oamenii cu bastonul!
‎La Singapore, dacă scuipi gumă pe jos,
‎cineva vine imediat în spatele tău
‎și-ți trage un baston la fund. Nu?”
‎Și eu zic…
‎„Așa e.
‎Deci nu faceți tâmpenii de-astea.
‎Aveți cumva nevoie din adâncul sufletului
‎să vizitați țările altora ‎și să scuipați gumă pe jos?
‎În cazul ăsta, nu veniți în Singapore,
‎pentru că vă luați un baston în fățău.”
‎Și unii americani sunt revoltați.
‎Gândul că niște adulți ‎iau bătaie cu bastonul la fund
‎pentru că sunt jigodii
‎li se pare revoltător.
‎Dar haios e că dacă întrebi un american, ‎mai ales un newyorkez,
‎ce-ar face ‎dacă i-ar veni un musafir în casă
‎și ar scuipa gumă pe jos,
‎ți-ar zice: ‎„L-aș bate de-ar da în behăială.”
‎„Păi asta facem și noi în Singapore.
‎Doar că am lăsat bătaia ‎în seama guvernului.
‎E o pedeapsă mai eficientă ‎pentru toată lumea.
‎De-aia plătim impozite.”
‎Da.
‎Nu cred că femeile sunt lăudate destul ‎pentru pilulă.
‎Nu sunt. Mulțumim, femeilor, ‎pentru că luați pilula!
‎Jumătate de sală se gândește: ‎„Ce dracu' vrei să spui?”
‎Mersi că luați pilula. ‎Nu sunteți lăudate pentru asta.
‎Bărbații n-au habar de consumul mintal,
‎de precizia militară de care e nevoie ‎ca să iei pilula în fiecare zi.
‎Uneori în fusuri orare diferite.
‎Alarme care-ți sună la diverse ore… ‎Nu? La trei dimineața, cinci după-amiaza…
‎Te trezesc și-ți amintesc ‎să iei pilula în 30 de minute,
‎altfel s-ar putea să creezi, ‎din greșeală, viață.
‎Ca Zeus.
‎Bărbații habar nu au!
‎Apropo, băieți,
‎nu te duci pur și simplu la farmacie
‎și cumperi pilula ca pe Tic Tac.
‎De lângă gumă, de la casă.
‎„Vreți cu gust de lămâie?”
‎Și după aia ești bine-mersi patru ani.
‎Nu. Presupunând că-ți dă cineva rețetă, ‎încerci trei tipuri în câteva luni,
‎ca să vezi care te nenorocește mai puțin.
‎Faci teste clinice pe tine, ‎de parcă ai căuta un vaccin pentru COVID.
‎Și aroma preferată e aia ‎care te deprimă cel mai puțin.
‎Nu, bărbații n-au habar.
‎Da.
‎Chiar dacă ar fi o pilulă pentru bărbați,
‎n-ai putea să te bazezi pe ei că o iau.
‎Dacă un idiot ți-ar zice: „Stai liniștită!
‎Iau pilula…”
‎i-ai râde în nas.
‎„Nici gând să iei tu pilula, frăție.
‎În cel mai bun caz, sigur n-o iei corect,
‎pentru că e complicat.
‎N-am încredere nici că faci duș zilnic.
‎Așa că pune-ți prezervativ ‎sau bag-o în pantaloni, că nu mi-o pui.”
‎Trebuie să fii conștient ‎de atâtea variabile când iei pilula
‎ca să n-o dai în bară…
‎Sunt factorii externi ‎de care trebuie să ții cont,
‎cum ar fi ce mănânci, ‎ca să nu diminuezi efectul.
‎Apropo, nu știu suficiente ‎despre treaba asta!
‎Nu încerc să mă bag în seamă.
‎Habar n-am despre ce e vorba, ‎căutați pe Google după spectacol!
‎Tot ce știu e ‎ce mi-a spus nevastă-mea în treacăt, da?
‎Dar, se pare, dacă ai diaree…
‎Diareea poate face pastila ineficientă.
‎Exact. I-am băgat în boală pe unii ‎cu chestia asta!
‎Pentru că diareea cauzează bebeluși.
‎Se pare că dacă ai diaree,
‎pilula trece prea repede prin tine
‎și corpul n-are timp să absoarbă hormonii.
‎Așa că diareea inhibă efectul pilulei.
‎E cel mai de rahat mod ‎în care poți face copii!
‎Nu? Oare câți copii ‎născuți din cauza diareii…
‎sunt în sala asta acum?
‎Nu vom afla niciodată. Nu vom ști.
‎Nu vom ști fiindcă nici voi nu știți ‎dac-ați făcut copii din cauza diareii.
‎De ce să știți? ‎Nu e o chestie care se știe.
‎Din experiența mea, diareea te împiedică
‎să faci copii, deci e ceva contraintuitiv.
‎În al doilea rând, ‎chiar dacă reușești să treci peste…
‎și știi sigur că din cauza diareii ‎ai făcut copilul, fără discuție,
‎de ce ai spune mai departe chestia asta?
‎De ce ai spune cuiva?
‎Cu atât mai puțin copilului tău.
‎Când te întreabă copilul: ‎„Tati, de unde vin bebelușii?”
‎„Păi, tată…
‎un bărbat și o femeie se îndrăgostesc,
‎femeia mănâncă niște stridii stricate,
‎îi iese o chestie oribilă pe fund…
‎și ești o binecuvântare, ‎asta vreau să-ți spun.”
‎Sunt curios care e orientarea politică ‎a lumii din sală.
‎Sunteți de dreapta sau de stânga? ‎Am glume pentru ambele.
‎În punctul ăsta din spectacol
‎aș vrea să coboare două cutii din tavan.
‎Un fel de „alege-ți aventura”.
‎Și alegi în funcție de care parte ‎a spectrului politic ești.
‎Da? Și indiferent ce alegi,
‎ajungi în același loc.
‎Cred că avem tehnologia necesară.
‎Un efect special inutil.
‎Ar fi o metaforă pentru țară.
‎Știu ce vă gândiți: ‎„Ronny, termină cu politica, te rog!
‎Tot vorbești de politică! ‎E foarte stresant.
‎N-am ieșit în oraș, ‎nu ne-am gătit și noi o dată
‎ca să vorbim despre politică.
‎Treci mai departe, ne deranjează!
‎Dacă voiam să discutăm politică, ‎intram pe Twitter.
‎N-are ce căuta politica aici.”
‎Vă înțeleg și sunt de acord.
‎Sunt foarte pro-Brexit.
‎Ascultați-mă puțin, da?
‎Îmi place Brexitul
‎pentru că urăsc Marea Britanie ‎și sper ca Brexitul s-o distrugă.
‎Așa.
‎Și nu sunt rasist, ‎pentru că Marea Britanie nu e rasă!
‎Iubeam Albionul, frate! Îl iubeam.
‎Albionul adică Marea Britanie, ‎pentru americani.
‎Când crești într-o fostă colonie britanică ‎ca mine…
‎În Singapore, Malaysia, Australia, ‎puneam britanicii pe un piedestal.
‎Ni se păreau nemaipomeniți.
‎Mă rog, tehnic, ‎și SUA sunt fostă colonie britanică,
‎dar voi sunteți fandosiți ‎și nu faceți parte din Commonwealth.
‎Înțeleg. Dar vreau să spun că nouă, ‎celor din fostele colonii,
‎ni se părea că britanicii sunt marfă.
‎Ni se părea că sunt supertari.
‎Oricum făceau ei era cel mai bun mod ‎de a face chestia aia.
‎Toate instituțiile create de ei ‎rezistă până azi.
‎În Singapore, le folosim și azi ‎pentru că sunt eficiente.
‎În Singapore avem și azi ‎sistemul britanic de guvernare,
‎sistemul parlamentar britanic,
‎probabil cel mai bun exponent ‎al democrației occidentale inventat,
‎implementat vreodată…
‎Nu e perfect, dar oferă posibilități. ‎Poți să fii și gay, și să-ți placă armele.
‎Nu e musai să fie totul binar.
‎În Singapore folosim încă ‎sistemul educațional britanic.
‎Când termini școala în Singapore, ‎dai examen,
‎bacalaureatul pe sistem britanic.
‎Așa dăm în Singapore. Trimitem rezultatele ‎la Universitatea Cambridge.
‎„Cambridge, spune-ne, suntem ‎suficient de deștepți să terminăm liceul?
‎Ne doare-n cot de ce cred alții.
‎Voi, britanicilor, ‎credeți că suntem deștepți?”
‎Și Cambridge corectează lucrările ‎și le trimit înapoi.
‎„Da, tu ești deștept.
‎Tu ești idiot. Tu du-te dracu'.”
‎Așa!
‎Și noi: „Mulțumim, britanici! ‎Mulțumim că ne-ați spus!”
‎În Singapore, încă folosim ‎sistemul electric britanic.
‎Încă folosim ștecărele cu trei fișe,
‎ăla solid, gros, cu trei țepi,
‎din care ies trei picioare groase.
‎Când îl bagi în priză, nu mai iese.
‎Nu e ca prostia aia americană ‎cu două fișe.
‎Pe aia o bagi și iese de la greutatea ei, ‎ca o sculă bleagă.
‎„Thomas Edison.”
‎Nu, frate, noi folosim ‎ștecărul britanic solid.
‎Au cucerit jumătate de lume ‎cu ingineria lor imperială, nu?
‎Când îl bagi în priză, nu-l mai scoți.
‎Dacă te împiedici de el, ‎îți cade tot peretele.
‎În Singapore, ‎încă ne mai uităm la comedie britanică.
‎E cultura dominantă în materie de comedie. ‎Mr. Bean.
‎Al naibii Mr. Bean e comicul ‎cel mai faimos în Asia de Sud-Est.
‎În Asia de Sud-Est nu există…
‎În Singapore sau Malaysia ‎nu există Chappelle,
‎nu există Chris Rock, nu există Seinfeld… ‎Doar Mr. Bean.
‎Mr. Bean era cel mai tare comic ‎din toate timpurile,
‎cu moaca lui idioată.
‎Cel mai mare comic.
‎Dă-l dracu'.
‎Să nu mai spunem ‎că i-a tras-o iubitei prietenului meu.
‎Dacă vreți să aflați povestea aia,
‎căutați-l pe James Acaster pe Vimeo.
‎E amicul meu și e comic ‎și vorbește despre asta foarte deschis.
‎Nu e povestea mea, nu v-o pot spune,
‎așa că dați-mi voie să-i promovez ‎spectacolul lui într-al meu.
‎Dar știu ce vă gândiți.
‎„Cum ar fi să ți-o tragi cu Mr. Bean?”
‎Și nu știu sigur,
‎dar îmi imaginez că ar fi cam așa.
‎Dar nu de-aia urăsc Marea Britanie!
‎Urăsc Marea Britanie ‎pentru că făceam stand-up de trei ani
‎și am fost invitat la teatrul Soho, ‎din Londra,
‎să țin un spectacol de o oră.
‎Era o mare realizare, ‎e o scenă prestigioasă.
‎Teatrul Soho din Londra ‎e punctul central al comediei britanice.
‎Acolo se stabilește ‎ce e mișto și ce nu e mișto
‎în comedia din Marea Britanie.
‎Era grozav să fiu invitat acolo, ‎mai ales venind din Asia de Sud-Est.
‎Nimic din ce faci în engleză ‎în Asia de Sud-Est nu contează
‎dacă nu e validat de albi, ‎și asta era validarea supremă.
‎„Doamne, englezii te cheamă ‎să ții un spectacol de comedie,
‎în engleză, pentru oamenii ‎care au inventat limba engleză?
‎E incredibil, trebuie să te duci! ‎Du-te, patria-mamă te cheamă!”
‎„Păi cum dracu' să nu mă duc?”
‎Abia așteptam să arăt ce pot ‎pe plan internațional.
‎Am adunat tot materialul pe care îl aveam
‎și am încropit ‎un spectacol de aproape o oră
‎din tot ce scrisesem până atunci.
‎Mi-am luat valiza și am plecat la Londra, ‎ca ursulețul Paddington.
‎Da?
‎Am ajuns acolo și mi s-au dat ‎două săptămâni de spectacole
‎la teatrul Soho din Londra.
‎Eram și lucram pentru prima oară ‎la Londra.
‎Îmi amintesc premiera ‎acelor două săptămâni.
‎Trecuseră două treimi din spectacol ‎și mergea bine.
‎Energia era cam cum e asta de acum.
‎„Unde naiba vrea să ajungă ăsta?”
‎Și am zis o glumă despre…
‎Era printre primele mele glume.
‎Era o glumă în care spuneam
‎că părinții asiatici își iubesc copiii ‎mai mult decât ăia albi.
‎Gluma era cam așa:
‎„Lumea mă-ntreabă ce zic părinții mei ‎despre faptul că fac stand-up.
‎Pe comicii albi nu-i întrebați, ‎știți deja că pe ai lor îi doare-n pix.”
‎Am zis gluma asta la Londra.
‎Unii oameni au râs și alții n-au râs,
‎cam ca aici.
‎Dar așa merge treaba.
‎Astea sunt meandrele comediei, nu? ‎Așa se face.
‎Construiești momentul ‎și, brusc, tragi covorul
‎spunând ceva scandalos ‎care să spargă tensiunea.
‎Doar așa știu să fac. ‎Sunt bazele comediei.
‎Deci am zis gluma aia, ‎unii au râs, alții n-au râs
‎și am trecut la momentul următor, nu?
‎Înainte să pot trece la momentul următor, ‎o persoană britanică în vârstă
‎care stătea pe rândul doi ‎al sălii de la Soho
‎s-a ridicat și a început să țipe la mine.
‎Nu vreau să vă spun genul persoanei.
‎Dar imaginați-vă pe cineva în vârstă ‎din Anglia care face scandal la spectacol.
‎La ce gen v-ați gândit?
‎În fine, tipul s-a ridicat…
‎și mi-a zis: ‎„Du-te dracu', părinții mei m-au iubit!”
‎Eu: „Ce?” ‎Și el: „Părinții mei m-au iubit, să știi!
‎Și noi am inventat universitățile ‎și democrația parlamentară.”
‎Și a început să turuie ‎despre civilizația occidentală.
‎Și eu: „Nu, domnule, ‎nu era vorba de dumneavoastră!
‎N-o luați personal, ‎nu era vorba de dv. și părinții dv.
‎E vorba de mine, părinții mei ‎și de cum ne vede societatea.
‎Vă rog, n-o luați personal, ‎nu era vorba de dv.”
‎Dar el îi tot dădea înainte ‎cu „părinții mei m-au iubit”.
‎Ne-am certat vreo două minute ‎dacă părinții lui l-au iubit.
‎Și am simțit ce energie aducea.
‎Am simțit-o din copilărie, ‎mi-e foarte cunoscută.
‎E energia britanicului stabilit în Asia. ‎„Nu ne criticați,
‎am fost stăpâni aici ‎și trăim cum vrem fără consecințe,
‎fiindcă avem unde pleca.” Energia aia.
‎Așa că i-am zis: „Știi ce, prietene?
‎Am trecut de două treimi din spectacol.
‎Ne certăm că părinții tăi te-au iubit
‎de două minute, ‎o eternitate într-un spectacol live!
‎Nu cred că o să te conving ‎că sunt un comic bun.
‎Poate ar fi mai bine să pleci.”
‎Și el zice: „Am dat 10 lire pe bilet, ‎nu plec nicăieri!”
‎O atitudine foarte neobișnuită ‎la un spectacol de comedie.
‎Așa că i-am spus: ‎„Bine, îți dau eu 20 de lire să pleci.”
‎Și i-am dat.
‎Și a plecat.
‎E un model de afaceri groaznic ‎pentru comedie, apropo!
‎N-o să se mai întâmple.
‎Nu mai dau banii înapoi! ‎Nu-mi pasă ce se întâmplă în seara asta.
‎Banii voștri sunt deja ai mei, pricepeți?
‎Puteți și să luați scena cu asalt.
‎Mă retrag mai devreme, da?
‎Voi hotărâți cât vreți să dureze, ‎pentru că mi-ați dat deja banii.
‎Deci da, așa s-a întâmplat. ‎S-a ridicat, a țipat la mine,
‎i-am dat 20 de lire și a plecat.
‎Dar nu de-aia urăsc Marea Britanie!
‎Am părinți conservatori.
‎Am fost învățat că dacă ceva merge rău, ‎dai vina pe tine până la moarte.
‎„Da, e o chestie cu care sunt de acord. ‎La canalul ăsta de YouTube sunt abonat.
‎Hai să ne asumăm răspunderea!
‎Trebuie să fiu mai bun, o să fiu mai bun, ‎o să fac glume mai bune.
‎O să mă descurc mai bine cu oamenii ‎și o să vin înapoi!
‎O să mă întorc și o să-i fac să mă placă.
‎Mă întorc și voi fi ‎incontestabil pentru britanici.”
‎Așa că în următorii doi ani, ‎am lucrat la o nouă oră de comedie.
‎Am încercat s-o fac mai universală, ‎mai puțin limitată,
‎mai deosebită.
‎Mai mult ca asta.
‎Cu un ursuleț ‎sau ce naiba m-am gândit că vor.
‎Să fie pe gustul publicului.
‎Și doi ani mai târziu, ‎am fost iar invitat la teatrul Soho,
‎pentru încă două săptămâni, ‎și abia așteptam să merg.
‎Eram pregătit de acțiune! ‎Eram ca Rocky după montaj, da?
‎„Mi-ai omorât prietenul negru, ‎acum te omor eu pe tine!”
‎Nu mă pricep la analogii, dar înțelegeți.
‎Deci m-au invitat înapoi.
‎Și-mi amintesc premiera seriei a doua ‎de spectacole de la teatrul Soho.
‎Trecuseră trei pătrimi din spectacol ‎și am spus o glumă despre…
‎Vă rog să țineți cont că este vorba
‎de o glumă a unui comic mult mai tânăr ‎și cu mai puțină experiență.
‎Da? Dacă vă ajută să înțelegeți mai bine,
‎puneți ce voi spune acum între ghilimele.
‎Da? Nu spun gluma asta acum.
‎Citez un alt comic care a spus gluma asta ‎la Londra în 2012.
‎Dar comicul ăla se întâmplă să fi fost eu.
‎Și eram mult mai tânăr și neexperimentat,
‎iar publicul meu era și el mult mai tânăr.
‎Nu era format din lume divorțată ‎și părinți de copii mici, da?
‎Nu știu ce s-a întâmplat, publicul meu ‎a îmbătrânit urât odată cu mine.
‎Nici eu nu-mi explic, dar asta e. ‎Să încercăm să ne simțim bine.
‎Deci vă rog să priviți prin prisma aia. ‎Comic tânăr, public tânăr.
‎Sau discreditați-mă, acum nu-mi mai pasă.
‎Deci am spus o glumă despre…
‎Începea așa:
‎În liceu, nu știam să mă port cu fetele.
‎Dacă-mi plăcea o fată ‎și ea nu mă plăcea imediat,
‎era un semn că trebuie ‎să mă străduiesc mai tare s-o cuceresc.
‎Încercam să-i arăt că-s sincer ‎aducându-i flori,
‎îi dădeam bomboane în clasă…
‎Îi făceam benzi desenate ‎în care eram împreună…
‎Tot felul de chestii ultrajenante ‎cu care am coșmaruri și acum, după 17 ani.
‎Și, ca majoritatea tipilor de vârsta aia, ‎nu știam să-mi controlez emoțiile,
‎iar băieții sunt deja idioți din fabrică.
‎Când adaugi hormonii, sunt și mai idioți.
‎Apuci pe spirala aia ‎pe care apucă majoritatea
‎și încerci să analizezi ‎cum să faci fetele să te placă.
‎Încerci să sistematizezi, ‎ca la matematică.
‎Îți zici: „Trebuie să fii golan, ‎nu le plac băieții cuminți.” Și de-astea.
‎Mi-a luat mult să înțeleg ‎care e secretul cu femeile:
‎dacă îți place o fată ‎și ea nu te place la rândul ei,
‎trebuie doar să-ți amintești ‎că femeile nu-ți datorează nimic.
‎Ăsta e secretul. ‎Femeile nu-ți datorează nimic!
‎- Da! ‎- Băieții se blochează.
‎Unii se blochează și se gândesc: ‎„Da, dar i-am luat flori!
‎De ce n-a vrut să mi-o pună?”
‎Pentru că nu-ți datorează nimic!
‎„Am stat tot weekendul ‎să-i repar calculatorul.
‎De ce nu vrea să mi-o sugă?”
‎Pentru că nu-ți datorează nimic! Pricepe!
‎Femeile nu-ți datorează nimic. ‎Nu contează ce faci!
‎Faci ce vrei tu să faci.
‎Nu le ține pe ele datoare! ‎Tu ai vrut să faci.
‎Femeile nu sunt automate ‎în care pui amabilitate până iese sex.
‎Da? Nu-ți datorează nimic!
‎Nu sunt cupoane de la cafenea ‎pe care iei zece ștampile și ți-o trag.
‎Nu-ți datorează nimic! Înțelege!
‎Nu-ți datorează nimic.
‎Ce faci pentru ele faci pentru că vrei. ‎E treaba ta.
‎Deci dacă ești tip și-ți place o tipă
‎și ea nu te place la rândul ei…
‎Nu uitați, suntem încă în ghilimele.
‎Iei energia pe care o iroseai extern,
‎pe cumpărat flori și bomboane ‎și pe benzi desenate…
‎Nu mai faci chestiile alea.
‎Direcționezi energia în interior, ‎te concentrezi pe tine.
‎Să devii mai bun în fiecare zi, ‎ăsta e scopul.
‎Să fii un om mai bun azi decât erai ieri,
‎chiar și doar cu 0,5%, da?
‎Acele progrese marginale se vor tot aduna.
‎Și, ca bărbat, ‎valoarea ta crește cu vârsta, da?
‎Valoarea ei, ca femeie, scade cu vârsta.
‎Când linia aia o depășește pe cealaltă ‎și y egal cu mx plus c,
‎ți se întoarce totul, da?
‎Planifici pe termen lung și aștepți!
‎Timpul e de partea ta.
‎Deci am spus gluma aia
‎și unii oameni au râs și alții n-au râs,
‎cam ca aici, da?
‎Dar așa merge treaba. ‎Astea sunt meandrele comediei, nu?
‎Doar așa știu să fac. ‎Construiești momentul și tragi covorul.
‎Altfel nu știu să fac.
‎Deci am zis gluma aia ‎și nici n-am ajuns la poantă,
‎eram abia la început.
‎Deci în a doua serie de spectacole
‎de la teatrul Soho din Londra, ‎la premieră,
‎după trei sferturi de spectacol, ‎am ajuns până la:
‎„În liceu, nu știam să mă port cu fetele.
‎Dacă-mi plăcea una ‎și ea nu mă plăcea imediat,
‎mă străduiam și mai tare s-o cuceresc.
‎Îi aduceam flori și bomboane,
‎îi făceam benzi desenate ‎în care eram împreună…”
‎Și când am ajuns aici,
‎o persoană britanică tânără ‎care stătea în același loc
‎în care stătuse bătrânul ‎cu doi ani înainte,
‎s-a ridicat și a început să țipe la mine.
‎Nu vreau să vă spun genul persoanei.
‎Dar imaginați-vă pe cineva tânăr ‎din Anglia care face scandal la spectacol.
‎La ce gen v-ați gândit?
‎În fine, tipa s-a ridicat
‎și a zis: „M-am săturat să-și găsească ‎bărbații scuze pentru hărțuire!
‎Ce spui tu perpetuează cultura violului.
‎Hormonii nu te scuză!”
‎I-am răspuns: „Stai așa, nu!
‎Nu e o poveste despre viol. ‎Promit, nu e vorba de viol.
‎E despre dragoste adolescentină ‎neîmpărtășită.
‎Și sunt de partea ta! Zic de 50 de ori ‎„femeile nu ne datorează nimic”.
‎Sunt de partea ta! Lasă-mă să zic poanta, ‎e un spectacol de comedie!
‎Lasă-mă să spun, am și o zicală ‎shakespeariană despre femei și automate.
‎O să-ți placă mult, promit.
‎Îți promit că o să fii de acord cu mine!
‎Lasă-mă să zic gluma. ‎Da, poate n-o să-ți placă finalul.
‎Dar asta e. Astea-s meandrele comediei.
‎N-o să-ți placă unele chestii, ‎dar ansamblul, da. Sunt de partea ta.”
‎Dar nu m-a lăsat să zic.
‎Îi tot dădea înainte ‎că perpetuez cultura violului.
‎Până la urmă, i-am zis: „Știi ce?
‎Am trecut de trei sferturi din spectacol.
‎Ne certăm legat de viol de două minute.
‎Nu cred că o să te conving ‎că nu sunt o jigodie.
‎Poate e mai bine să pleci.”
‎Și ea zice: „Am dat 10 lire pe bilet, ‎nu plec nicăieri!”
‎Prețul biletelor mele nu crescuse ‎în doi ani.
‎Așa că i-am spus: „Bine, îți dau eu
‎10 lire să pleci.”
‎Și i-am dat.
‎Și a plecat.
‎Și de-aia sunt plătite femeile mai puțin.
‎Pentru că nu știu ‎să-și folosească avantajul
‎în negocierile profesionale…
‎aș spune dacă aș fi un om de nimic.
‎Dar nu sunt, așa că, evident, ‎n-am spus așa ceva.
‎Ar fi groaznic să gândești așa ceva, ‎darămite să spui.
‎Cine ar face așa ceva?
‎Dar așa merge treaba. ‎Astea sunt meandrele comediei.
‎Construiești momentul ‎și apoi tragi covorul.
‎Nu știu de ce merge așa. Pur și simplu. ‎Nu știu de ce e bine.
‎Poate pentru că împărțim cu toții ‎același spațiu și timp,
‎același moment, așa că ne înțelegem.
‎Sau poate nu e bine.
‎Nu știu.
‎Și nu e treaba mea ‎să vă-nvăț să faceți comedie, da?
‎Vreți să învățați? ‎Veniți la serile de amatori,
‎zece ani, de mai multe ori pe seară, ‎și apoi îmi spuneți.
‎Dacă vi se pare că asta nu e o artă, ‎că e vorba doar să ofensezi lumea
‎sau să nu ofensezi pe nimeni niciodată, ‎faceți voi și-mi ziceți.
‎Dar nu de-aia urăsc Marea Britanie!
‎Urăsc Marea Britanie ‎din cauza atitudinii lor față de comedie.
‎E de un snobism teribil. ‎Îmi place să fac comedie în America!
‎E mișto, e o bucurie! ‎E o plăcere să faci comedie în America.
‎- Foarte mișto. ‎- Da!
‎E foarte mișto.
‎Este! E și logic ‎că stand-up-ul s-a inventat aici.
‎Evident că voi l-ați inventat. E tare, nu?
‎Aveți un spirit inovator deosebit.
‎E aceeași energie ‎care vă permite să inovați
‎- …până ajungeți la iPhone 13 Max Pro. ‎- Da!
‎Este iPhone 12 mișto? Foarte! ‎Dar să mergem mai departe!
‎Mai putem să punem niște camere pe el.
‎Mai are loc! Hai!
‎E aceeași energie ‎care vă permite să creați
‎un vaccin mRNA în mai puțin de un an…
‎Da.
‎…care e eficace, ‎și după aia să refuzați să vi-l faceți.
‎E cea mai americană chestie posibilă!
‎Așa face America:
‎„Întreaga lume are probleme! ‎Să folosim tot ce am învățat,
‎toate cunoștințele, ‎toate resursele de care dispunem,
‎orice imigrant cu doctorat,
‎orice american născut aici cu doctorat, ‎să ne unim forțele
‎și să facem acest miraculos vaccin mRNA ‎în mai puțin de un an!
‎Am reușit și funcționează! ‎Și, draci, noi nu ni-l facem!
‎Dați-vă dracu', ‎că noi nu ne facem vaccinul!
‎Faceți-vi-l voi! Noi nu ni-l facem! ‎Faceți-vi-l voi! Îl vreți?
‎Țeapă, că nu vi-l dăm!
‎Mai bine-l aruncăm în râu!
‎Mergeți și beți-l de acolo! ‎Sugeți-l! Sugeți-ne-o!
‎Dați-vă dracu' și să ne ia dracu'!
‎Ce? Funcționează?
‎Doamne, e grozav! Are eficacitate de 90%!
‎Depășește orice simulări, ‎dar dracu' să-l ia!
‎Nu-l facem! ‎Dați-vă dracu' și să ne ia dracu'!”
‎E cea mai americană chestie posibilă.
‎Îmi place la nebunie ‎să fac comedie în America. E beton.
‎E beton. ‎Toți înțelegem comedia în America.
‎Îi înțelegem ritmul, ‎mai mult sau mai puțin.
‎Venim într-o sală întunecoasă, ‎ne aducem și prietenii, bem ceva…
‎Poate mâncăm ceva. ‎Avem un număr în deschidere.
‎Vine cineva în deschidere, ‎vorbește zece minute,
‎mai vine un idiot și vorbește o oră,
‎la unele glume râdem și la altele nu…
‎Per ansamblu, sper, ne simțim bine ‎și după aia ne cărăm.
‎Asta e comedia în America. ‎E plăcută, e ușoară, e înțeleasă.
‎Comedia în Marea Britanie ‎e foarte diferită. E foarte serioasă.
‎Nici nu li se spune spectacole de comedie.
‎Li se spune „festivaluri”.
‎„Despre ce e festivalul tău? ‎Spectacolul tău de o persoană?
‎Să mă faci să râd, să plâng, ‎să râd și iar să plâng!
‎În Marea Britanie, venim să te vedem, ‎fără mâncare, băutură, deschidere, amici!
‎Doar pe tine. Timp de o oră.
‎Să fii la înălțime!
‎Să faci treabă, frate!
‎Am plătit parcarea, am plătit bona, ‎am plătit cina și pe tine.
‎Să faci treabă pe scenă!”
‎Și oamenii vin la spectacole supărați.
‎„Fă-mă să râd, lua-te-ar dracii!”
‎Tu întrebi: „Ce zi ați avut azi?” ‎„O zi de lua-te-ar dracii!”
‎Și, pe lângă public, ‎mai vin unii care-ți fac recenzii.
‎Unii sunt plătiți ‎să le facă recenzii comicilor
‎și le dau stele, ca la restaurante.
‎Ca stelele Michelin. ‎Se publică în ziar a doua zi.
‎Știrile locului.
‎„Ronny Chieng a fost ‎un comic de două stele.
‎Două stele.
‎S-a bazat prea mult pe originea etnică.
‎Deși n-a spus nici măcar o glumă ‎despre asiatici. Două stele.”
‎Nish Kumar are patru stele. ‎Patru stele pentru Nish Kumar!
‎Jack Whitehall are cinci stele.
‎Mr. Bean…
‎Zece stele!
‎Zece stele pentru zeul comediei, Mr. Bean, ‎care a pus cununa comediei!
‎A pus cununa comediei ‎când a făcut chestia aia…
‎I-a pus cununa. E CMTDP.
‎Cel mai tare din parcare.
‎CMTDP. A făcut șase episoade cu…
‎Acum 30 de ani. E cel mai tare.
‎Transcende culturile fără cuvinte, ‎ca un Charlie Chaplin modern.
‎E neegalat în comedia modernă.
‎O grămadă de recenzori, ‎bloggeri needucați de pe Yelp și Twitter,
‎își spun opiniile ‎nesolicitate și necalificate.
‎Internetul a ajutat ‎cultura asta a diletantismului,
‎a idioților, să înflorească.
‎Niște oameni ale căror opinii ‎nu le-am asculta
‎în niciun mediu profesionist
‎își fac cont pe Twitter sau pe Yelp
‎și, brusc, toată lumea se înghesuie ‎să le laude expertiza.
‎S-a ajuns în punctul ‎în care te ejectează de la Medicină
‎și a doua zi tu recenzezi medici. ‎N-are nicio noimă!
‎Toți neaveniții recenzează orice ‎de parc-ar fi experți.
‎Lumea recenzează comedia.
‎Vă imaginați? Cine dracu' ‎face recenzii pentru comedie?
‎Fără ironie, cine recenzează comedia?
‎Cine se trezește dimineață:
‎„Știți ce fac azi cu timpul limitat ‎pe care-l am pe planeta asta?
‎O să iau chestia asta ‎care a fost creată cu bucurie
‎și menită să aducă bucurie
‎și o să-i găsesc cât de multe bube pot.
‎Pentru că sunt o jigodie. ‎Asta e opinia mea.”
‎Deci oamenii caută ‎nod în papură și scandal,
‎își pun recenzia pe net ‎cu un titlu captivant,
‎lumea dă clic și ei câștigă un bănuț.
‎Atunci când cauți nod în papură, ‎o să-l găsești.
‎Știți asta. Dacă abordezi orice situație ‎căutând greșeli,
‎ia ghici, o să găsești greșeli, nu?
‎Pentru că nimic nu e perfect. ‎Nimic din ce facem ca oameni.
‎Sunt sigur că n-am fost perfect azi ‎pentru toată lumea.
‎Bancul cu diferența de salarii ‎a fost o eroare tactică.
‎N-am văzut cât de mulți democrați sunteți.
‎Dar mă rog, găsești nod în papură în orice ‎dacă îl cauți destul.
‎Găsești greșeli și în ‎Mona Lisa. ‎Ce înseamnă asta?
‎Și, apropo, ce știți voi de comedie?
‎N-ați fost nicio clipă pe scenă ‎și-mi spuneți cum să-mi fac meseria.
‎E ca și cum m-aș duce eu la maternitate ‎și le-aș învăța pe femei cum să nască.
‎Ce jeg s-ar duce la o maternitate,
‎să caute femei în travaliu…
‎și să le spună: ‎„Auzi, ar trebui să împingi mai tare.
‎Nu mi se pare ‎că împingi copilul ăla suficient de tare.
‎Cred că te bazezi prea mult ‎pe originea etnică
‎în timpul nașterii.
‎Cezariană? E naștere pentru puturoase!
‎Două stele.”
‎Jigodiile alea de recenzori
‎vor să păcălească lumea că știu ce vorbesc ‎pentru că știu să scrie la tastatură.
‎Energia pe care o consumi ‎ca să creezi ceva
‎versus energia consumată să te plângi…
‎Internetul a perturbat complet procesul, ‎nu-i așa?
‎În fiecare dimineață, ‎voi, din sală, vă treziți,
‎vă puneți pielea la bătaie, ‎vă rupeți spinarea,
‎încercați să faceți ceva, ‎în orice domeniu lucrați.
‎Încercați să puneți pe picioare o firmă
‎sau să vă organizați comunitatea ‎pentru schimbări politice în bine.
‎Ce sarcină ingrată e asta!
‎Sau să deschideți un restaurant. ‎E riscant! Să vă perfecționați ca chefi…
‎Să vă antrenați ca sportivi. ‎Să faceți muzică.
‎Să faceți design pe calculator. ‎Să minați Bitcoin.
‎În orice domeniu lucrați, în fiecare zi, ‎ca să realizați ceva cât de mic,
‎trebuie să dați tot ce puteți, ‎toată energia, ca să vă iasă ceva.
‎Și ca să critici n-ai nevoie ‎decât să faci așa. Atât trebuie.
‎Nici mușchii gâtului nu-i folosești.
‎Înainte să ai voie să comentezi online,
‎ar trebui să fii obligat ‎să faci ceva în viață.
‎Să urci pe Everest sau ceva. ‎Asta ar trebui să fie verificarea.
‎„Ești om? Ai urcat pe Everest?
‎Pune o poză. Gata, poți comenta.”
‎Nu? Cum poți să critici fără să creezi? ‎Asta vreau să zic.
‎Cum ai putea avea ‎perspectivă sau bunăvoință
‎când intri în dialog? Nu?
‎E foarte ușor să te răhățești pe chestii.
‎E foarte ușor să faci mișto. ‎Eu știu, e meseria mea.
‎Superușor.
‎Mult mai greu e să ajuți oameni, ‎să faci lucruri.
‎Asta ar trebui să facem ‎când vedem pe cineva
‎că face ceva bun pentru comunitate, ‎ceva pozitiv pentru sine.
‎Să-i încurajăm mai mult.
‎Mai mult decât să ne plângem ‎de alte chestii, nu?
‎Ai voie să te plângi ‎doar în măsura-n care ajuți.
‎Uite, mă plimbam pe Strada 4 ‎din Manhattan, la New York,
‎îmi vedeam de treaba mea, ‎nu cu nasul în telefon,
‎chiar atent la lumea din jurul meu ‎în vreme de pandemie.
‎Respiram un pic de aer curat, ‎mă simțeam bine.
‎Și mergeam eu pe stradă în Manhattan, ‎uitându-mă în jur,
‎când, din senin, ‎o femeie vine drept la mine,
‎mă apucă și începe să mă strângă de gât.
‎O împing la o parte ‎și se pregătește de bătaie.
‎M-am uitat la ea și am plecat mai departe.
‎Asta e o interacțiune normală la New York.
‎Niciunul din noi n-a spus nimic. ‎N-am scos niciun sunet.
‎Nu ne-am recenzat, ‎pentru că știam amândoi ce se întâmplă.
‎Știam amândoi care e treaba. ‎Eu m-am uitat la ea și m-am gândit:
‎„A, ești nebună!
‎La fel ca toată lumea de pe net. ‎Bine. La revedere, nebuno!”
‎Nu m-am pus la mintea ei și am plecat.
‎Ea s-a uitat la mine și și-a zis:
‎„Ăsta nu e un bărbat ‎care să se bată cu o femeie pe stradă.
‎La revedere, băi!”
‎Și am mers fiecare pe drumul lui ‎și cu asta, basta.
‎Și o respect pe femeia aia
‎mai mult decât pe recenzorii ‎de pe Twitter sau Yelp.
‎Pentru că o nemulțumea ceva în viață,
‎și-a mișcat fundul și a făcut ceva.
‎N-a stat în spatele tastaturii, ‎să scrie ca vita
‎și să critice ce creează alții ‎fără să fi făcut nimic în viață,
‎ca niște paraziți care-și devorează gazda.
‎Nu. Ei nu-i plăceau asiaticii ‎și a vrut să agreseze unul.
‎Și respect asta.
‎E o atitudine proactivă.
‎Ați fost grozavi, vă mulțumesc!
‎Ne vedem cu următoarea ocazie. ‎Mulțumesc, New York!
‎RONNY CHIENG ‎„SĂ TE ÎMBOGĂȚEȘTI”
‎BILETE EPUIZATE ‎DOAR VACCINAȚI
‎TEATRUL BEACON ‎RONNY CHIENG
‎ASTĂ-SEARĂ ‎BILETE EPUIZATE
‎Subtitrarea: Raluca Dimitriu