Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Välkomna ut på scenen
den ende, den unike: Ronny Chieng!
Ja!
Vi gjorde det.
Vi har löst rasismen. Tack.
Tack för att ni har kommit hit.
Tack för att ni har kommit hit ikväll, New York.
Tack för att ni inte dog under pandemin.
Tack för att ni överlevde.
Vi kan inte göra komedi utan er.
Vi försökte.
Det finns för många jävla poddar.
Det kändes som om 2021 var året
när de som hade sin gyllene era på high school fann sina röster…
…på internet.
Alla de jävla idioterna på Facebook som krävde bevis.
Man försöker ge dem information som räddar liv.
Typ: "Här kommer lite information som räddar liv."
"Var finns bevisen för det här? Var är bevisen?
Alla jävla halvt underkända elever
som saknar grundläggande läskunskaper
kräver bevis på filosofie nivå
gällande virologi.
Vad kan man ens visa dem som de skulle vara nöjda med?
Vilka bevis kan man visa dem som skulle få dem att säga:
"Herregud. Tack så mycket…
…för att du visade mig detta.
Jag kände inte till den här vetenskapliga teorin tidigare,
men nu när jag läst varenda sida i den här referentgranskade artikeln,
inklusive fotnoterna,
och efter att ha korsrefererat dess källor på LexisNexis under helgen,
så verkar allt stämma.
Det här har gjort mig till en bättre människa.
Tack för att du tog dig tid att göra mig till en bättre människa."
Jävla idioter.
De är riktiga jävla idioter. Det är de.
Jag uppskattar behovet av att vilja förstå allt
och att kunna tänka kritiskt.
Men med nivån av allmänbildning som krävs för att komma dit,
är det lite sent att ge sig in i "vetande"-branschen.
I detta skede i livet är ni bättre lämpade för "håll käft och lyssna"-branschen,
för det finns för mycket.
Det är för mycket skit ni har missat.
Ni har skolkat för mycket.
Ni är som killen som inte pluggade under hela terminen,
och sen när ni ska göra provet
säger ni: "Inget av det här är logiskt!
Matte är overkligt!"
Det är som att försöka förklara kvantfysik för en hund.
Det är mer än ni klarar av. Bara hoppa på tåget.
Det har är den mirakulöst teknologiska era vi lever i nu.
Inom tre månader efter att skiten bröt ut i mars 2020,
hade man dechiffrerat virusets genom.
Japp, de dechiffrerade det.
De liksom: "Kolla allihop, vi hittade det.
Vi hittade fienden.
Allihop, titta, här är det.
Det är A-A-A-A, B-B-B-B-B-B, G-G-G-G-G-G,
A-A-A-A, D-D-D-D-D, A-A-A, C-C-C-C-C, T."
Kan ni tänka er om man hade visat det för idioterna på Facebook…
…som kräver bevis?
De säger: "Var är bevisen?"
"Här. Vi har hittat det.
Vi hittade exakt samma sekvens av proteiner och aminosyror."
"Vad fan är det här för skit?
Visst, säkert. Ni 'dechiffrerade' ett genom.
Förväntar ni er att vi ska tro på att ni 'dechiffrerade' ett genom,
och att genomet ser ut så där, som jäkla Alfapetbokstäver?
Då kan jag också dechiffrera genom. Vemsomhelst kan dechiffrera genom.
Kolla när jag dechiffrerar genom på mitt tangentbord."
Alla dessa jävla halvt underkända elever
som satt längst bak i klassrummet under hela sina akademiska karriärer.
De satt längst bak i klassen.
Håll er för fan där bak.
Kom inte fram till tavlan under en pandemi
bara för att ni fattat hur man startar en podd.
Håll er för fan där bak med er halvt underkända käft där ni hör hemma.
Ni hade alla chanser i världen att visa ert värde akademiskt
och ni misslyckades eller var som bäst medel på alla nivåer.
Varför i helvete ska vi lyssna på nåt ni har att säga?
Låt nördarna leda oss.
Ja.
Ja. Det är det nördar är till för.
Allt omkring er har skapats av jävla nördar.
Det är deras jobb.
Nördar existerar för att mata in så mycket data i sina huvuden som det går,
röra runt i all data,
och sen stöta upp en väg framåt med högsta möjlighet till succé.
Visst, vissa grejer går åt helvete på grund av det här med sannolikhet.
Det är en normal distributionskurva.
Man lär aldrig få en standardavvikelse av noll.
Detta enligt den centrala gränsvärdessatsen.
Ni vet, jag älskar såna där grabbar som inte gick i skolan
men automatiskt utgår från att de är gatusmarta.
Liksom: "Du, det går inte per automatik.
Du kan vara både blåst och gatublåst.
Det är också en möjlighet."
Jag har haft turen att leva i lite olika länder.
Jag är född och uppväxt i Malaysia,
jag växte upp i Singapore, jag bodde i Australien i tio år,
och nu bor jag i USA.
Ni får gärna hurra för den sista.
Eller inte, det är okej.
-Ja! -Lite sent. Du missade det.
Men jag applåderar ditt försök.
Jag säger bara att jag bott på många platser.
Inte bara varit på weekendbesök.
Jag har bott på de här platserna i ett årtionde eller mer. Okej?
Och låt mig säga, utifrån egna erfarenheter,
det finns rasister överallt.
Okej? Alla länder har rasistiska, vidriga personer.
Jag har sett dem. De suger fan.
Och det är en sån självklarhet. Jag tror inte det behövs sägas.
Men om man inte säger det ofta nog i USA
blir alla som galna med "men-du-då-tänket".
Man försöker belysa några jävliga situationer,
typ: "Du, det här är för jävligt."
Och folk svarar: "Tycker du det här är för jävligt? De där människorna då?
Eller det de här svinen sysslar med? Och det de där skitstövlarna gör?"
Och man bara: "Ja, självklart.
Givetvis har varje ras rasistiska, vidriga människor."
Problemet är att vi jämför de värsta 10 procenten av en ras
med de bästa 10 procenten av en annan.
Visst? Och det är ju givetvis ett misstag.
För det vi borde göra
är att vi borde samla ihop de värsta 10 procenten av varje ras
och göra den jämförelsen.
Så vi kan lista ut vilken som är den värsta rasen.
Så vi äntligen kan besvara den frågan och lösa problemet rasism.
För då kan vi ha samstämmighet.
Visst? Då kan vi säga: "Hör här. Den här rasen är värst."
Och den rasen kan se sig omkring och säga: "Ja, vi är värst.
För helvete."
Och sen kan läkandet börja.
Visst? Men vi måste jämföra äpplen med äpplen.
Vi kan inte jämföra högt och lågt.
Probabilitetsvärdet är för högt.
Vet ni vad? Fan, vi gör det nu.
Ja, vi gör det nu. Vi tar reda på vilken som är den värsta rasen.
-Okej? Är ni med på det? -Ja!
Då så. Okej. Coolt.
På tre vill jag att ni ropar ut vilken ras ni tycker är värst.
Funkar det? Okej? Nej. Oroa er inte. Vi gör det tillsammans.
Jag också. Självklart är jag också med.
Visst? Lugn, det här är en komedishow. Det är en trygg plats.
Vi bad er lägga undan era mobiler för just det här ögonblicket.
Nu är det dags att släppa loss.
Nu gäller det. Håll inte tillbaka och bli galen där ute.
Släpp loss nu. Släpp ut demonerna.
Ni behöver inte vara specifika. Okej? Bara skrik en färg.
Okej?
Hörni, vi vet alla vad svaret kommer bli.
Kom igen. Vem tror vi att vi lurar?
Okej, på tre, säg den värsta rasen på tre. Okej? Ett…
Det här kommer hända,
vare sig ni deltar eller inte.
Ni kan lika gärna säga nåt,
även om ni inte tycker så.
Som nån slags kreativ övning.
Bara släpp ut det. Som om ni talar i tungor. Bara kör.
Redo? Okej, på tre.
Värsta rasen på tre, okej?
Okej, ett. Värsta rasen. Två.
Tre.
Om ni sa nåt, tillhör ni de värsta 10 procenten av er ras.
Det där var helt jävla vidrigt.
Ett gäng satans rasister kommer till min show i New York,
och är inte ens nära att fatta det skämtet.
Och jag tänker avslöja er för resten av landet
i varje komedishow jag gör.
Problemet med det skämtet är
att jag hinner inte avbryta er jävla barbarer
innan ni skriker ut nån skit som kommer att starta ett rasupplopp.
Men vet ni vad? Skit samma. Jag behöver publiciteten.
Jag behöver publiciteten. Gör det.
Gör det. Starta ett rasupplopp.
Gör det nu, i det här rummet och skyll på mig.
Skyll på mig, tagga mig.
Tagga mig i slagsmålsvideon.
Skyll på mig. Svartlista mig.
Svartlista mig.
Säg till Twitter att jag sa åt er att säga N-ordet.
Gör det. Svartlista mig.
Svartlista mig.
Om ni verkligen tror att ni är kapabla att få mig svartlistad,
sittandes hemma i era underkläder med era jävla mobiler, gör det.
Svartlista mig.
Jag lämnade tre länder med gratis sjukvård och inga vapen.
Jag flyttade till USA 2015 fullt beredd på att dö.
Tror ni att efter MAGA-idioterna, hat mot asiater, okontrollerbar covid,
att Twitter-människorna skrämmer mig?
Gör det. Svartlista mig.
Vad ska ni göra? Svartlista mig så jag måste flytta tillbaka till Malaysia
där jag är en nationell hjälte?
Och där valutakursen i allra högsta grad är till min favör?
Åh, nej! Hur ska jag överleva?
Gör det.
Befria mig från det här helvetet.
Gör det. Min mamma bor i Singapore just nu.
Jag har inte träffat min mamma på två år. Svartlista mig så jag kan träffa mamma.
Jag får skådespelarjobb hela tiden. Svartlista mig så jag kan träffa mamma.
Alla tror att eftersom jag är med i The Daily Show, kan jag rädda världen.
Jag är inte här för att rädda världen.
Jag är här för att snacka skit, tjäna pengar och dra! Inget mer.
Inget mer. Ja.
Alla säger alltid åt mig att använda min plattform.
"Ronnie, använd din plattform.
Okej? Du har en plattform, använd din plattform.
Använd din plattform, Ronny. Du har en plattform. Använd den.
Använd din plattform, prata om hat mot asiater. Använd den."
Det här är inte rätt förutsättningar för att prata om hat mot asiater.
Om ni kan komma på ett sätt att göra hatbrott mot asiater roligt,
varsågoda, skämta om det.
Avsluta ert framträdande med det. Låt det bli slutskämtet.
Alla säger åt mig att använda min plattform.
"Ronny, använd din plattform för att sprida medvetenhet.
Sprid det, sprid medvetenhet om vaccin.
Ronny, om du inte använder din plattform för att sprida medvetenhet om vaccin,
vet du att antivaxxare kanske inte tar vaccinet
och då kan de dö?"
Vad är det jag inte fattar?
Ni säger alltså att om jag inte lyfter ett finger,
så kan jag förbättra mänskligheten
på en eller två generationer?
Jag menar, kvoten mellan allmännytta och ansträngning på den grafen är helvild.
Räknar man ut effektiviteten på den kurvan så visar den
att det vore socialt oansvarigt av mig att berätta för folk om vaccinet.
Eller hur? Rent matematiskt sett.
Kan ni tänka er? Det här är första gången i USA:s historia…
Det brukade vara ett lätt val att flytta till USA.
Så mycket prestige hade USA internationellt.
Det var en dröm att flytta till USA.
Oavsett var i världen man kom ifrån:
asiatiska länder, afrikanska länder, vita människors länder,
oavsett vad ens socio-ekonomiska status var.
Man kunde vara en rik, vit australiensare.
Man hade redan vunnit lotteriet, men om nån gav en ett green card,
då tog man det utan att tveka.
Till och med då skulle man flytta.
Varför skulle man inte flytta? Varför inte flytta till USA?
Varför skulle man inte flytta?
Klart man skulle flytta. Varför inte?
Och för första gången i USA:s historia, lyder frågan:
Varför skulle man flytta?
Min mamma i Singapore,
bokstavligen bönfaller mig om att inte åka tillbaka till USA
mitt i pandemin.
Hon säger: "Åk inte. Ronny åk inte tillbaka.
Åk inte tillbaka till USA, snälla.
Varför ska du tillbaka dit?
Halva landet har tappat all sans,
viruset rasar fram okontrollerat,
framträdande storstadsområden står bokstavligen i brand.
Varför ska du tillbaka dit? Varför?"
Jag var tvungen att säga till mamma: "Mamma, du förstår inte.
Okej? Du ser inte det jag ser när jag är här,
det här landets högsta ideal.
Att USA, trots sina brister,
fortfarande är det land
där man kan dra kukskämt för 12 dollar i New York.
Förstår du?"
Den färdigheten är värdelös i Singapore.
I Singapore drog jag kukskämt hela dagen.
Det hände aldrig nåt.
Här får man vara med i Marvel-filmer.
Hörde ni mig? Jag sa Marvel-film!
Ja!
Kaoset är värt det!
Ja, min mamma bor i Singapore just nu.
Det är väldigt svårt att förklara Singapore för amerikaner.
Det är väldigt svårt att förklara nåt annat land för amerikaner.
För amerikaner har ingen referenspunkt
för nån annan plats på planeten.
Vilket är rimligt,
för det enda skälet till att vi visste nåt om USA i Singapore
är för att vi växte upp med en massa amerikanska tv-program,
och det var så vi formade en uppfattning om landets kulturella väv,
må så vara på en väldigt ytlig nivå.
Men vi förstod åtminstone…
När vi tittade på Seinfeld visste vi: "Åh, Seinfeld utspelar sig i New York.
Det finns judar i New York.
Det finns stand-up i New York.
Vilken grej att eftersträva. Galet. Vad är det?
Kan man bara prata i en mikrofon och så betalar folk?
Det är ett jobb i USA."
Vi visste att Grey's Anatomy utspelade sig i Seattle.
Massa människor knullar på sjukhus i Seattle.
Det kanske är därför USA:s sjukvård är så dålig.
För att folk vägrar sluta knulla på sjukhusen.
Vi visste att Robocop utspelade sig i Detroit.
Det finns gott om problem i Detroit.
Men ingen kollar väl på singaporeansk TV?
Så ingen vet vad fan som händer utanför USA,
för ni kollar inte på nån annans program.
Så när jag nämner ett annat land för mina amerikanska vänner,
tar mina amerikanska vänner alltid upp det enda fakta de en gång läste
på insidan av en Snapple-kapsyl,
och kastar tillbaka det på en
och försöker måla upp hela ens civilisations historia
med nåt halvt ihågkommet, längst bak i hjärnbarken, upprapat fakta.
De liksom kastar fram det härifrån till hit så fort det bara går.
Bara spottar ur sig det.
När jag säger till amerikanska vänner att jag växte upp i Singapore,
säger de: "Singapore? Växte du upp i SIngapore?
De utfärdar spöstraff i Singapore, va?
I Singapore, om man spottar tuggummi på golvet
kommer nån omedelbart springande bakom en
och piskar arslet av en. Eller hur?"
Och jag liksom…
"Ja.
Så gör fan inte sån skit.
Är det nåt slags medfött behov ni har
att besöka andra länder och spotta tuggummi på golvet?
I så fall, undvik att besöka Singapore
för de kommer prygla er rakt i era jävla ansikten."
Vissa amerikaner tar anstöt av det.
Tanken på att vuxna män blir piskade på arslet
för att de är skitstövlar
är kränkande för dem.
Men det lustiga är att om man frågar en amerikan, särskilt nån från New York,
vad de skulle göra om en gäst kom till deras hem
och spottade tuggummi på golvet,
då säger de: "Vi skulle spöa skiten ur dem."
Och jag svarar: "Ja, det är det vi gör i Singapore.
Vi har bara outsourcat spöandet till regeringen.
Det blev ett mer kostnadseffektivt straff för alla involverade.
Därför betalar vi skatt."
Ja.
Kvinnor får inte nog med uppskattning för att de äter p-piller.
Det får de inte. Tack, kvinnor, för att ni äter p-piller.
Fortfarande undrar halva rummet: "Vad fan pratar du om?"
Tack för att ni äter p-piller. Ingen berömmer er nånsin för det.
Män uppskattar knappast kostnaden,
den jävla militära precisionen som krävs för att ta pillret i tid.
Ja, ibland tvärsöver olika tidszoner.
Alarm som ringer på udda tider under dagen.
Eller hur? Kl 03:00, 17:00.
Väcker er, påminner er om att äta pillret inom 30-minuter,
annars kanske ni av misstag skapar mänskligt liv.
Som Zeus.
Män har ingen aning.
Och förresten, grabbar,
man går inte bara in på apoteket
och köper p-piller precis som man köper en ask Tic Tacs.
Typ, bredvid tuggummit precis innan man går ut.
"Vill du ha citronsmak?"
Och sen klarar man sig en Olympisk cykel.
Nej. Förutsatt att man kan få ett recept,
måste man sen prova tre olika sorter under några månader
för att se vilken som fuckar upp en minst.
Man utför bokstavligen kliniska studier på sig själv,
som om man försöker hitta ett covidvaccin.
Ens favoritsmak är den som orsakar minst depression.
Nej, män har ingen aning.
Ja.
Även om det fanns ett piller för män,
skulle man aldrig lita på att en man tar pillret.
Om nån dumjävel till man sa: "Du, oroa dig inte,
jag äter p-piller."
Då skulle ni skratta ut honom.
Ni skulle säga: "Det finns inte en jävla chans att du äter p-piller.
Eller det finns i alla fall ingen chans att du gör det rätt,
en sån komplicerad grej.
Jag litar inte ens på att du duschar varje dag.
Så sätt på en kondom på den där kuken, annars händer ingenting."
Variablerna man måste vara medveten om när man äter p-piller,
bara för att inte fucka upp det,
alltså de externa faktorerna man måste hålla koll på,
som vad man äter, bara för att inte fucka upp pillret.
Och förresten, inte ens jag vet tillräckligt om det.
Okej, jag försöker inte mansplaina det.
Jag vet inte vad jag pratar om! Googla det efter showen!
Allt jag vet är det min fru sa i förbigående, okej?
Men tydligen, om man har diarré…
Diarré kan fucka upp pillret.
Det stämmer. Graviditetspaniken sprider sig i rummet.
För diarré skapar bebisar.
Tydligen är det så, att om man har diarré,
kan pillret åka raka vägen igenom en
innan ens kropp hinner absorbera hormonerna.
Så diarré kan fucka upp pillret.
Snacka om ett skituselt sätt att få barn.
Eller hur? Hur många diarrébebisar…
…finns i det här rummet just nu?
Det får vi aldrig veta.
Vi får aldrig veta för ni vet säkert inte,
först och främst, om diarré skapade er bebis.
Varför skulle ni veta det? Det är inte allmänt vetande.
Faktum är att enligt min erfarenhet stoppar diarré bebisar
från att skapas, okej, så det är kontraintuitivt.
Nummer två, även om man lyckas kämpa sig igenom det…
…och man vet att den diarrén rakt av skapade ens bebis,
varför skulle man nånsin dela den informationen?
Varför skulle man säga det till nån?
Än mindre ens eget barn.
Som när ens unge frågar en: "Pappa, varifrån kommer bebisar?"
"Tja…
…en man och en kvinna förälskar sig,
kvinnan äter några dåliga ostron,
ondskefull skit kommer ut ur hennes rumpa,
och det jag försöker säga är att du är en välsignelse."
Jag är nyfiken på var det här rummet står politiskt.
Lutar ni åt vänster eller höger? Jag har skämt för båda.
Så här långt in i Netflix-specialaren,
vill jag ha två infällda rutor i bild.
Ett slags "Välj ditt eget äventyr".
Och man kan välja på vilken sida av det politiska spektrumet man står på.
Visst? Och oavsett vad man väljer,
hamnar man på samma ställe.
Jag tror vi har teknologin till det.
Bara lite värdelös grafik.
Det är en metafor för landet.
Jag vet att ni tänker: "Ronny, lägg ner det politiska, snälla.
Du bara fortsätter prata politik. Det skapar stress.
Vi kom inte hit ikväll, uppklädda för en gångs skull,
för att komma hit och prata politik.
Bara gå vidare. Det gör oss väldigt obekväma.
Snälla, om vi ville höra om politik hade vi gått in på Twitter.
Det här inte rätt plats för sånt."
Jag hör er, och jag håller med.
Jag är definitivt för Brexit.
Låt mig tala till punkt, okej?
Jag älskar Brexit
för jag hatar Storbritannien och hoppas Brexit krossar det landet.
Ja.
Och det är inte rasistiskt, för Storbritannien är ingen ras.
Jag brukade älska Storbritannien. Jag brukade älska UK.
UK betyder "United Kingdom", alla ni amerikaner.
Om ni hade växt upp i en före detta brittisk koloni som jag:
Singapore, Malaysia, Australien,
vi satte britterna på en piedestal.
Vi tyckte att de var suveräna.
Jag menar, tekniskt sett är USA också en gammal brittisk koloni,
men ni är för coola för sånt så ni är inte en del av samväldet,
jag fattar det. Men om ni hade kommit från en riktig brittisk koloni som jag,
vi tyckte britterna var så jävla bra.
"Herregud, de är fantastiska."
Allt de gjorde var det bästa sättet att göra det på.
Varje institution de inrättade lever kvar än idag.
I Singapore använder vi dem fortfarande för vi tyckte det var så effektivt.
I Singapore använde vi fortfarande det brittiska regeringssystemet:
Westminsters parlamentariska system,
det bästa uttrycket för västerländsk demokrati som nånsin uppfunnits…
…nånsin implementerats…
Okej, så det är inte perfekt, men man har åtminstone valmöjligheter.
Man kan vara gay och gilla vapen.
Inte den här binära skiten hela tiden.
I Singapore använder vi fortfarande en brittisk undervisningsmodell.
När man går ut high school i Singapore tar man provet,
Cambridges O Level-examen.
Vi gör provet i Singapore. Vi skickar det till Cambridge.
"Cambridge, snälla berätta. Är vi smarta nog för att gå ut high school?
Vi skiter i vad alla andra tycker.
Vad tycker ni? Brittiska folket, berätta, är vi smarta nog?"
Cambridge rättar provet och skickar tillbaka det.
De säger: "Ja, du är smart.
Du är fan stendum. Dra åt helvete."
Ja!
Och vi liksom: "Tack, britter. Tack för att ni berättar för oss."
I Singapore använder vi fortfarande det brittiska elsystemet.
I Singapore använder vi den brittiska trestiftskontakten,
den där bastanta, tjocka kontakten
med tre rejäla stift som sticker ut.
Sticker man in den i väggen får man aldrig ut den.
Inte som den där fåniga amerikanska tvåstiftskontakten.
Sticker man in den så ramlar den ut av sig själv som en slak kuk.
"Thomas Edison."
Nej, vi använder den bastanta trestiftskontakten.
De erövrade ju halva världen med sin imperialistiska ingenjörskonst.
Stick in den i väggen, där sitter den kvar.
Snubblar man över sladden river man hela väggen.
I Singapore tittar vi fortfarande på brittisk komedikultur.
Det är den dominerande komedikulturen i Singapore. Mr Bean.
Mr jävla Bean är den största komikern i Sydöstasien.
I Sydöstasien finns ingen…
I Singapore och Malaysia finns ingen Chappelle,
det finns ingen Chris Rock, ingen Seinfeld.
Där finns mr Bean.
Mr Bean var den främste komikern genom tiderna,
med sitt dumma jävla ansikte.
Den främste komikern.
Han kan dra åt helvete.
För fan. För att inte tala om att han knullade min väns flickvän.
Men om ni vill höra den historien,
får ni googla James Acaster på Vimeo.
Han är min vän och en komiker och han pratar väldigt öppet om det.
Det är inte min historia att berätta,
så låt mig göra reklam för hans show i min show.
Men jag vet vad ni tänker.
"Hur skulle det vara att knulla mr Bean?"
Och jag kan ju inte veta säkert,
men jag tänker mig att det skulle se ut så här.
Men det är inte därför jag hatar Storbritannien.
Jag hatar Storbritannien för när jag hade varit ståuppare i tre år
blev jag inbjuden till Soho Theatre i London
för att göra en entimmesföreställning.
På den tiden var det stort, det var prestigefyllt.
Soho Theatre i London
är som det brittiska komedisamfundets nav.
Grindvakten som bestämmer vad som är coolt eller inte
i det brittiska komedietablissemanget.
Att bli inbjuden dit var coolt, speciellt för nån från Sydöstasien,
för ingenting som görs på engelska i Sydöstasien har nåt värde
om inte de vita godkänner det, och det här var det ultimata godkännandet.
Typ: "Herregud, engelsmännen ber en att göra ett komediframträdande
på engelska till folket som uppfann språket?
Det är helt vilt. Man måste åka. Åk, moderlandet kallar."
Jag bara: "Ja, för helvete."
Jag såg fram emot att uppträda på den internationella scenen,
så jag samlade ihop allt material jag hade.
Jag lappade ihop det till knappt en timmes uppträdande
av allt jag hade skrivit dittills.
Jag la det i en resväska och åkte till London som björnen Paddington.
Ni vet?
Jag kom dit och uppträdde i två veckor
på Soho Theatre i London.
Min första resa till London, mitt första framträdande i London.
Jag minns premiärkvällen på mitt tvåveckorsengagemang.
Två tredjedelar av showen var avklarade och framträdandet gick okej.
Energin var som den är just nu.
Alltså: "Vart är han på väg med det här?"
Och jag körde ett skämt om hur…
Det var från min första rutin…
Det var ett skämt om hur
asiatiska föräldrar älskar sina barn mer än vita människors föräldrar.
Skämtet gick ungefär så här:
"Folk frågar alltid vad mina föräldrar tycker om att jag är ståuppare,
men ni frågar aldrig de vita komikerna samma fråga
för ni vet att deras föräldrar inte bryr sig ett skit."
Så jag körde det skämtet i London,
och vissa skrattade och vissa inte,
precis som i det här rummet.
Men det är ju så det är.
Komedins toppar och dalar, ni vet? Det är så det går.
Man bygger upp, sen drar man undan mattan
genom att säga nåt skandalöst för att lätta upp stämningen.
Det är det enda sätt jag vet. Det är grundläggande.
Så jag drog det skämtet. Vissa skrattade, vissa inte.
Och sen gick vi bara vidare till nästa skämt, okej?
Men innan jag kunde gå vidare,
var det en äldre brittisk person
på andra raden i Soho Theatre
som ställde sig upp och började skrika.
Jag vill inte säga könet på personen.
Bara tänk er en äldre brittisk person som klagar under en show,
vilket kön ser ni då framför er? Visst?
Hursomhelst, han ställde sig upp…
…och sa: "Dra åt helvete, mina föräldrar älskade mig!"
Och jag liksom: "Va?" "Mina föräldrar älskade mig.
Och vi uppfann universitet
och vi uppfann Westminstersystemet."
Det var som en open mic för den västerländska civilisationen.
Och jag sa: "Åh nej. Nej, sir. Det skämtet handlade inte alls om er.
Ta det inte personligt. Det handlade inte om er och era föräldrar.
Det handlar om mig och mina föräldrar och hur samhället ser på oss.
Så ta det inte personligt. Det handlar inte alls om er. Snälla."
Men han gav sig inte, och sa: "Dra åt helvete, mina föräldrar älskade mig."
Sen grälade vi i två minuter över huruvida hans föräldrar älskade honom.
Och jag vet vad den energin var.
Jag kände den energin när jag var barn. Den är välbekant.
Det är britten stationerad i Asien. "Säg inte att vi suger,
vi brukade äga er region och leva konsekvensfritt
för vi hade en utträdesstrategi." Den sortens energi.
Så jag sa: "Vet ni vad, mannen?
Vi har tagit oss igenom två tredjedelar av min show.
Vi har grälat över huruvida era föräldrar älskade er
i två minuter, vilket är en evighet i en liveshow.
Jag tror inte att jag kan övertyga er om att jag är en bra komiker.
Det kanske är bäst att ni går."
Och han sa: "Jag har betalat tio pund. Jag tänker fan inte gå nånstans."
Vilket är en underlig ståndpunkt att ta på en komedishow.
Så jag sa: "Då betalar jag er 20 pund för att gå härifrån."
Så det gjorde jag.
Och han gick.
Det är en undermålig affärsmodell för komedi förresten.
Det kommer aldrig hända igen.
Inga fler återbetalningar nånsin. Jag skiter i vad som händer ikväll.
Era pengar är redan mina. Fattar ni?
Jag bryr mig inte. Storma scenen om ni vill.
Då slutar jag bara tidigare, okej?
Ni bestämmer hur lång showen ska bli för era pengar är redan mina.
Och allt det där hände faktiskt. Han ställde sig upp, skrek åt mig,
jag betalade honom 20 pund och han gick.
Men det är inte därför jag hatar Storbritannien.
Jag har konservativa föräldrar.
Jag fick lära mig att om nåt går fel ska man klandra sig själv för evigt.
Och jag liksom: "Ja, jag köper det.
Jag prenumererade på den YouTube-kanalen.
Nu kör vi. Vi tar lite personligt ansvar.
Jag måste bättra mig. Jag ska bättra mig. Jag måste skaffa bättre skämt.
Jag måste lära mig hantera folk bättre. Jag kommer tillbaka.
Jag kommer tillbaka och jag ska vinna över de jävlarna.
Jag kommer tillbaka och britterna ska inte kunna förneka mig."
Så under de kommande två åren jobbade jag hårt på min nästa show.
Jag försökte göra den mer universal, mindre trångsynt,
och mer lekfull.
Mer sån här skit.
Med en nallebjörn eller vad som helst som jag trodde de ville ha.
Jag gav efter som fan.
Och två år senare blev jag inbjuden till Soho Theatre igen
för ytterligare ett tvåveckorsengagemang, och jag var redo.
Jag var taggad. Jag längtade. Jag var som Rocky efter montaget.
"Du dödade min svarta vän. Nu ska jag döda dig. Kom igen."
Jag är urusel på analogier, men ni vet vad jag menar.
Så jag blev ditbjuden igen.
Jag minns premiärkvällen för mitt andra tvåveckorsengagemang på Soho Theatre.
Jag hade tagit mig igenom tre fjärdedelar och körde ett skämt om hur…
Kom nu ihåg att det jag kommer säga nu
är ett skämt från en mycket yngre person och en mindre erfaren komiker.
Okej? Om det gör det lättare att hantera,
tänk er då att det jag kommer säga står inom citationstecken.
Okej? Jag tänker faktiskt inte dra det här skämtet nu.
Jag citerar en annan komiker som drog det skämtet i London 2012.
Den här andra komikern råkar bara vara jag. Okej?
Och jag var mycket yngre och mindre erfaren
och min publik var också yngre på den tiden, okej?
Det var inte en publik full av frånskilda föräldrar som lyckats få barnvakt, okej?
Jag vet inte vad som hänt.
Min publik har blivit så gammal med mig.
Jag har ingen förklaring,
men det är väl bara att gilla läget.
Filtrera det jag ska säga genom den linsen.
Yngre komiker, yngre publik, ni vet?
Eller få mig svartlistad, jag bryr mig faktiskt inte längre.
Så jag drog ett skämt om hur…
Det började så här:
I high school var jag tafatt runt tjejer.
Om jag var kär i en tjej som inte gillade mig,
tog jag det som ett tecken på att kämpa för henne,
och försökte visa henne min uppriktighet genom att köpa blommor.
Jag köpte choklad. Hon fick den på lektionen.
Jag ritade serier som slutade med att vi blev tillsammans.
Fruktansvärt pinsam skit
som jag fortfarande drömmer mardrömmar om 17 år senare, ni vet?
Och som de flesta grabbar i min ålder kunde jag inte kontrollera mina känslor
och grabbars basnivå är ju att de är korkade, eller hur?
Lägg till lite hormoner på det. Det gör det korkade mer korkat.
Man hamnar i den nedåtgående spiral som grabbar hamnar i,
man försöker analysera hur man ska få tjejer att gilla en.
Man försöker bryta ner det som matte.
Man liksom: "Okej, man måste vara en tuff kille.
De gillar inte snälla killar." Bla, bla, bla.
Det tog mig jättelång tid att inse vad kvinnors hemlighet är,
nämligen, om man gillar en tjej som inte gillar en tillbaka,
måste man bara komma ihåg att kvinnor inte är skyldiga män nåt.
Det är så det är. Kvinnor är inte skyldiga män nåt.
-Ja! -Så killar kör fast.
Vissa killar kör fast och säger: "Jo, men jag köpte blommor åt henne.
Varför ville hon inte knulla mig?"
För de är inte skyldiga män nåt.
"Jo, men jag tillbringade helgen med att laga hennes dator.
Varför vill hon inte suga min kuk?"
För att de är inte skyldiga män nåt. Få in det i skallen.
Kvinnor är inte skyldiga män nåt. Det kvittar vad man gör.
Det har man själv valt.
Lägg inte det på dem. Det är ens egen skit.
Kvinnor är inte varuautomater man matar med vänlighet tills sex ramlar ner.
Okej? De är inte skyldiga män nåt.
Kvinnor är inte som kaffekort
där man samlar tio stämplar och sen knullar man.
De är inte skyldiga män nåt.
Allt man gör är självvalt. Det är ens egen skit. Fatta.
Så om man är en kille som gillar en tjej
som inte gillar en tillbaka, ni vet…
Kom ihåg mina citationstecken.
Man tar all den energi man slösar externt
på att köpa blommor och choklad och på att rita serier…
Okej, lägg ner den där skiten.
Rikta den energin inåt istället. Fokusera på er själva.
Gör er själva till bättre personer. Låt det bli målet.
Gör er själva till bättre personer än ni var igår,
även om det bara är 0,5 procent.
Till slut går marginalerna upp och siffrorna förbättras.
Som man ökar ju ens värde ju äldre man blir, eller hur?
Och kvinnors värde minskar när de blir äldre.
Och när den linjen blir längre än den och Y är lika med MX plus C,
då får ni tillbaka skiten.
Spela långsiktigt och trötta ut de jävlarna.
För ni har tiden på er sida.
Hursomhelst, jag drog det skämtet,
och vissa personer skrattade och vissa inte,
precis som i det här rummet.
Men det är ju så det är. Komedins toppar och dalar.
Hur ska man annars göra?
Man bygger upp, sen drar man undan mattan.
Hur ska man annars göra det?
Så jag drog det skämtet och jag hann inte ens till poängen.
Jag hann bara uppbyggandet.
Så under mitt andra tvåveckorsengagemang
på Soho Theatre i London, under premiärkvällen,
tre fjärdedelar in i showen, kom jag inte längre än:
"I high school var jag tafatt runt tjejer.
Om jag var kär i en tjej som inte gillade mig,
tog jag det som ett tecken på att kämpa för henne,
så jag köpte henne blommor och choklad,
jag ritade serier som slutade med att vi blev tillsammans."
I det här läget av uppbyggandet,
var det en ung brittisk person som satt på samma ställe
den äldre brittiska personen suttit på två år tidigare…
Den personen ställde sig upp och började skrika.
Jag vill inte säga könet på personen.
Bara tänk er en yngre brittisk person som klagar under en show,
vem ser ni då framför er?
Hursomhelst, hon ställde sig upp
och sa: "Jag är trött på män som ursäktar sexuella övergrepp.
Det du säger bevarar våldtäktskulturen.
Hormoner är ingen ursäkt."
Och jag liksom: "Vänta, nej.
Det här är inget skämt om våldtäkt. Jag lovar, det är det inte.
Det är ett skämt om tafatt, obesvarad tonårskärlek.
Jag är på er sida. Jag säger 50 gånger: 'Kvinnor är inte skyldiga män nåt.'
Jag är på er sida. Låt mig bara vända blad på det här
för det är en komedishow.
Ni måste låta mig vända blad på det här,
jag har ett Shakespeare-citat om kvinnor och varuautomater.
Ni kommer älska det. Jag lovar er.
Jag lovar er, ni kommer backa upp mig sen.
Låt mig bara vända blad. Ni kanske kommer att hata slutet.
Men det är ju så det är. Komedins toppar och dalar.
Allt går inte hem, men ni kommer att gilla helheten.
Jag lovar er, jag är på er sida."
Men hon vägrade låta mig fortsätta.
Hon bara anklagade mig för att bevara våldtäktskulturen.
Så till slut sa jag: "Vet ni vad?
Vi har tagit oss igenom tre fjärdedelar av showen hittills.
Vi har grälat om våldtäkt i två minuter.
Jag tror inte jag kan övertyga er om att jag inte är en skitstövel.
Det kanske är bäst att ni går?"
Och hon sa: "Jag har betalat tio pund. Jag tänker fan inte gå nånstans."
För mina biljettpriser hade inte gått upp på två år.
Så jag sa: "Då betalar jag er
10 pund för att gå härifrån."
Så det gjorde jag.
Och hon gick.
Och det är därför kvinnor får sämre timlön än män.
För de vet inte hur de ska utnyttja övertaget
i affärsförhandlingar…
…är vad jag skulle säga om jag var en vidrig person.
Men det är jag inte, så självklart sa jag inte det.
Det är en vidrig sak att ens tänka, än mindre säga högt.
Vem fan skulle göra nåt sånt?
Men det är ju så det är. Komedins toppar och dalar.
Man bygger upp, sen drar man undan den jävla mattan.
Jag vet inte varför det fungerar. Det bara gör det. Jag vet inte varför.
Kanske för att vi delar samma utrymme och samma tid,
samma ögonblick, så vi fattar vad som gäller.
Kanske är det inte okej.
Jag vet inte.
Och det är inte mitt jävla jobb att lära er komedi.
Om ni vill veta hur man gör, kör en open mic
flera gånger per kväll i tio år och berätta sen för mig.
Om ni inte anser det här vara en konstform,
utan bara att man säger stötande grejer
eller aldrig säger nåt stötande, testa själva och berätta sen.
Men det är inte därför jag hatar Storbritannien.
Jag hatar Storbritannien på grund av landets inställning till komedi.
Den är så snobbig.
Jag älskar att uppträda i USA.
Det är det bästa. Vilken glädje. Vilken glädje att uppträda i USA.
-Det är det bästa. -Ja!
Det är det bästa.
Verkligen. Vilket är logiskt eftersom komedi uppfanns här.
Självklart uppfann ni det här. Galet, eller hur?
Här finns ju verklig uppfinnaranda, eller hur?
Samma energi som tillåter en att uppfinna så pass
-att man skapar iPhone 13 Max Pro. -Ja!
Är 12:an okej? 12:an är fantastisk. Men skit i det, bara fortsätt.
Kom igen. Vi kan få plats med fler linser.
Det finns fortfarande yta kvar. Kom igen.
Det är samma energi som tillåter en att skapa
ett mirakulöst mRNA-vaccin på under ett år…
Ja.
…som fungerar, och sen vägra ta det.
Det är den mest amerikanska skiten nånsin.
USA liksom:
"Hela världen ligger risigt till. Låt oss ta allt vi lärt oss,
hela vår kunskapsbas, alla resurser vi har till förfogande,
alla invandrare med doktorsexamen,
alla inhemska forskarstudenter, låt oss samla våra styrkor
och skapa det mirakulösa mRNA-vaccinet på under ett år.
Vi gjorde det, det funkar. Dra åt helvete! Vi tänker inte ta det!
Dra åt helvete! Vi tänker inte ta skiten. Vi tar det inte.
Ni kan ta det. Vi tar det inte. Ni kan ta det. Vad? Vill ni ha det?
Det kan ni glömma. Vi tänker inte ge det till er.
Vi kastar det hellre i sjön.
Gå och sug i er det från sjön. Sug i er det. Sug min kuk.
Ni kan dra åt helvete och vi också.
Vad? Funkar det?
Herregud, det funkar perfekt. Effektivt till 90 procent.
Det överträffar alla simulationer, men skit i den skiten.
Vi tänker inte ta det. Ni kan dra åt helvete och vi också."
Det är den mest amerikanska skiten nånsin.
Jag älskar att uppträda i USA. Det är det bästa.
Alla förstår komedi i USA.
Vi förstår själva rytmen, eller hur? Mer eller mindre.
Vi kommer in i ett mörkt rum.
Vi tar med oss några vänner. Vi dricker några drinkar.
Äter lite kanske. Showen börjar.
Nån kommer ut på scenen. Öppningsakten kör sina tio minuter.
Sen kommer nåt jävla as och kör i över en timme.
Vissa skämt skrattar vi åt andra skrattar vi inte åt.
Förhoppningsvis hade vi kul och sen sticker vi härifrån.
Det är komedi i USA. Det är kul. Lätt. Vi fattar.
Komedi i Storbritannien är annorlunda. Komedi i Storbritannien är seriös.
Det är väldigt seriöst. De kallar det inte ens komedishower.
De kallar det festivalshower.
"Vad går din festivalshow ut på? Din enmans-, enkvinnasshow?
Få mig att skratta, gråta, sen skratta och gråta igen.
I Storbritannien kommer vi och tittar,
men där finns varken mat, drinkar, öppningsakt eller vänner.
Det är bara du själv. I en timme.
Det är fan bäst för dig att du levererar.
Fan bäst att du levererar, mannen.
Jag har betalat för parkering och barnvakt.
Jag har betalat för drinkar, middag, och för dig.
Det är fan bäst att du levererar."
Och folk kommer arga till showen.
"Dra åt helvete. Få mig att skratta."
"Hur har er dag varit, sir?"
"Det ska du fan skita i."
Och de kommer och tittar och folk kommer och recenserar en.
Folk får betalt för att komma och recensera komiker
och vi ger komiker stjärnor, precis som restauranger.
Som Michelin-stjärnor, och det publiceras i tidningen nästa dag.
Rikets nyheter. Visst?
"Ronny Chieng var en tvåstjärnig komiker.
Två stjärnor.
Han förlitade sig för mycket på sin etniska bakgrund.
Trots att han inte drog ett enda skämt om asiater. Två stjärnor."
Nish Kumar har fyra stjärnor. Fyra stjärnor till Nish Kumar.
Jack Whitehall, fem stjärnor.
Mr Bean.
Tio stjärnor!
Tio stjärnor till komediguden mr Bean, som tog livet av komedin när han slutade.
Han gjorde slut på komedin när han sa det där om…
Han tog livet av den. GOAT.
GOAT står för "störst genom tiderna".
GOAT. Han gjorde sex avsnitt av…
För 30 år sen. Bästa nånsin.
Med sin förmåga att korsa kulturer utan ord
som en modern Charlie Chaplin.
Han saknar jämförelse i modern komedi.
Alla de här jävla outbildade Yelp-, Twitter-recenserande bloggarna
som ger sin oombedda, okvalificerade åsikt.
Internet har möjliggjort den här förbannade amatörtimmeskulturen
där de jävla idioterna frodas.
Folk vars skitstövliga åsikter vi aldrig skulle lyssna på
i en professionell miljö.
De startar Twitter- eller Yelpkonton
och plötsligt hastar alla fram för att buga inför deras vetande.
Det har gått så långt att man kan hoppa av läkarlinjen
och redan nästa dag recensera läkare. Det är helt ologiskt.
Alla recenserar nåt, som vore de experter.
Folk recenserar komedi.
Kan ni tänka er? Vem fan recenserar komedi?
Utan ironi, vem recenserar komedi?
Vem vaknar på morgonen och säger:
"Vet du vad jag ska göra med min begränsade tid på planeten?
Jag tänker ta den här grejen som skapades med glädje,
avsedd att sprida lycka,
och sen tänker jag hitta så många brister jag bara kan.
För jag är en jävla skitstövel. Det är min åsikt."
Så alla letar kränkningar att bli arga över,
postar det på nätet med en sexig rubrik,
får förhoppningsvis några klick och tjänar lite pengar.
För om man letar brister så kommer man hitta brister.
Det vet ni. Går man in i en situation och letar efter misstag…
Gissa vad? Då kommer man hitta misstag.
För ingenting är perfekt. Inget vi människor gör är perfekt.
Jag har säkerligen inte varit perfekt för alla här ikväll.
Skämtet om löneskillnaden var nog ett taktiskt misstag.
Jag felbedömde hur blått rummet var.
Hursomhelst, man kan hitta brister i allt om man letar tillräckligt noga.
Man kan hitta brister i Mona Lisa. Vad innebär det?
Och dessutom – vad fan vet ni om saken?
Ni har aldrig stått på scen men säger åt mig hur jag ska göra mitt jobb?
Det är som om jag skulle gå in på ett BB på ett sjukhus
och ge kvinnor tips på hur man föder barn.
Vad är det för ett jävla as som skulle gå in på ett BB
och leta efter födande kvinnor?
Och säga: "Du borde verkligen krysta hårdare när du föder.
Du ser inte ut att krysta hårt nog när du föder barn.
Jag tror du förlitar dig för mycket på din etniska bakgrund
när du föder barn.
Kejsarsnitt? Snacka om slött sätt att föda barn.
Två stjärnor."
De där satans recenserande jävlarna
som försöker lura alla att tro att de vet vad de pratar om
bara för att de har ett tangentbord.
Den mängd energi det krävs för att skapa nånting
kontra energin som krävs för att klaga idag,
den processen har internet verkligen kullkastat, eller hur?
Varje morgon vaknar folk, även i det här rummet.
Ni sätter era liv på spel, och kämpar ihjäl er
för att nå resultat, oavsett vad er grej är,
oavsett om ni försöker starta ett företag,
eller organisera ert samhälle gentemot positiv politisk förändring.
Vilket otacksam uppgift det är.
Öppna en restaurang.
Riskerna som det innebär. Utveckla ens färdigheter som kock.
Träna för att bli professionell atlet. Skapa musik.
Grafisk design. Bitcoin mining.
Oavsett vad er grej är, varje morgon gör ni små framsteg.
Man måste satsa allt man har, all ens energi,
bara för att få nåt att hända.
Allt som krävs för att kritisera är den här rörelsen. Inget mer.
Man behöver inte ens sina nackmuskler.
Innan man får kommentera på nätet,
borde man tvingas göra nåt med sitt eget liv.
Bestiga Mount Everest eller nåt. Det borde bli nästa robotfilter.
"Är du mänsklig? Har du bestigit Mount Everest?
Okej, posta ett foto. Då så, då är du redo."
Eller hur? Min poäng är alltså: Hur kan man kritisera utan att skapa?
Hur kan man överhuvudtaget ha perspektiv eller vilja främja nåt
när man inleder konversationer?
Det är så lätt att skita på saker. Så himla lätt.
Att skita på saker är lätt. Det är mitt yrke.
Jättelätt.
Det är mycket svårare att bygga upp folk och mycket svårare att göra saker,
så det är vad vi borde göra när vi ser nån
göra nåt positivt i samhället, nåt positivt för sig själva.
Vi borde vara mer uppmuntrande.
Mer än vi klagar på annat, eller hur?
Man får bara klaga lika mycket som man hjälper andra.
Jag gick längs West 4th Street på Manhattan i New York.
Jag skötte mig själv, glodde inte i mobilen,
utan jag koncentrerade mig på världen omkring mig under pandemin.
Jag försökte bara få frisk luft. Försökte ha en trevlig kväll.
Jag gick längs gatan på Manhattan, såg mig omkring,
och från ingenstans kommer en kvinna fram till mig,
tar stryptag på mig och börjar klämma åt.
Jag kastar av mig henne och hon gör sig redo att slåss.
Jag tittar på henne och går min väg.
Och sånt är typ normalt i New York.
Ingen av oss sa ett ord.
Under hela tiden gav vi inte ens ett pip ifrån oss.
Vi recenserade inte varandra, för båda visste vad som pågick.
Båda visste vad det handlade om.
Jag tittade på henne och liksom:
"Jaha, du är galen.
Som alla andra på internet. Okej. Vi ses sen, galning."
Jag engagerade mig inte utan gick.
Då tittade hon på mig och tänkte:
"Det här är inte en man som tänker slåss mot en kvinna på gatan.
Vi ses, mannen."
Sen gick vi åt var sitt håll. Och där tog det slut.
Jag respekterar ändå den kvinnan
mer än de här jävla Twitter-, Yelp-recenserande bloggarna.
För hon var missnöjd med nåt i sitt liv,
fick tummen ur arslet och gjorde nåt åt saken.
Hon satt inte bara bakom sitt tangentbord, och tweetade med sina testiklar,
och kritiserade andras kreationer utan att göra sina egna
som ett gäng parasiter som livnär sig på sin värd.
Nej, hon gillade inte asiater. Hon ville begå ett hatbrott.
Och det kan jag respektera.
Det är proaktivt.
Ni har varit suveräna.
Vi ses snart. Tack, New York. Tack.
HOPE YOU GET RICH-TURNÉN
UTSÅLT VACCINBEVIS KRÄVS
IKVÄLL UTSÅLT
Undertexter: Victoria Heaps