Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
НЕМА НІЧОГО КРАЩОГО ЗА ЧАЙНА-ТАУН
Просимо на сцену,
єдиний і неповторний Ронні Чєнг!
Так!
Вдалося.
Ми побороли расизм. Дякую.
Дякую, що прийшли.
Дякую, що прийшов, Нью-Йорку.
Дякую, що не вимерли від пандемії.
Дякую, що вижили.
Який же гумор без вас.
Ми намагалися.
Забагато довбаних подкастів.
Для мене 2021-й став роком,
у який шкільні відмінники справді розкрилися…
в Інтернеті.
Усі ці довбані фейсбучні придурки, що вимагають доказів.
Намагаєшся дати їм життєво важливу інформацію.
Типу: «Ось тобі життєво важлива інформація».
«А де твої докази? Докази де?»
Усі ці чортові двієчники,
які й читати толком не вміють,
а вимагають доказів рівня кандидатської
з вірусології.
Чим їх узагалі можна задовольнити?
На які можливі докази вони відреагують…
«О Боже. Дуже дякую…
що надав такі докази.
Я досі не знав про цю наукову теорію,
але тепер ось прочитав кожну сторінку цієї рецензованої статті,
із примітками включно,
цілі вихідні шукав посилання і джерела в базах даних,
і все наче сходиться,
і мені це принесло стільки користі.
Тож дуже тобі дякую, що витратив на це свій час».
Які ж ідіоти.
Вони ідіоти. Це правда.
Я розумію бажання зрозуміти все
і наявність навичок критичного мислення.
Але, щоб цього досягти, треба попередньо здобути стільки знань,
що пізнувато вже хизуватися «я знаю».
На цьому етапі тобі варто просто замовкнути й послухати,
бо це надто багато.
Надто багато пропущено.
Надто багато уроків прогуляно.
Ви як той студент, що весь семестр не вчився,
а тоді прийшов на іспит
і такий: «Та це купи не тримається!
Математика – це фікція!»
Надто багато… Це наче пояснювати собаці квантову фізику.
Тобі вже це не дано. Просто змирися. Гаразд?
Отака ця технологічна епоха, в яку ми живемо.
Три місяці по тому, як усе це гівно почалося в березні 2020-го,
геном вірусу було розшифровано.
Так, його розшифрували.
І такі: «Йо, народ, дивіться, знайшли.
Ми знайшли ворога.
Народ, ось він.
Дивіться, це A-A-A-A, B-B-B-B-B-B, G-G-G-G-G-G,
A-A-A-A, D-D-D-D-D, A-A-A, C-C-C-C-C, T».
А уявіть, якби це показати тим фейсбучним ідіотам…
які вимагають доказів?
Кажуть: «А де докази?»
А ви їм: «Отут. Дивіться.
Ми знайшли точну послідовність білків та амінокислот».
«Що за хрінь?
А, ясно. "Розшифрували" геном.
Авжеж, і ми маємо повірити, що ви "розшифрували" геном,
і оце так він виглядає, як літерки зі "Скраблу".
Ага, я теж умію розшифровувати геноми. Будь-хто уміє.
Цілий день можу так розшифровувати на клавіатурі».
Усі ці довбані двієчники,
що всю академічну кар'єру провели на ослячій парті.
Сиділи на ослячій парті.
Отам і залишайтеся.
Не пхайтеся вперед під час пандемії,
бо ви навчилися записувати подкасти.
Залишайтеся на ослячій парті, двієчники, бо там вам і місце.
У вас була чудова нагода довести свою успішність,
а ви все провалили, ну в найкращому випадку лишилися посередніми.
Якого чорта вас тепер слухати щодо чого б там не було?
Хай ведуть задроти.
Так.
Так. Для цього задроти і є.
Усе довкола вас збудовано задротами.
Така їхня робота.
Мета задротів – напхати собі в голову щобільше необроблених даних,
потрусити,
а тоді вивергти з них стежину до найвищої ймовірності успіху.
Правда? І так, дещо лажає, бо йдеться про ймовірність.
Так? Це крива нормального розподілу.
Не буде стандартного відхилення нуля.
Це центральна гранична теорема, ясно?
Люблю цих людей, які й до школи не ходили,
а уявляють собі, що вони страшні виживальники.
Але це не приходить саме.
Можна бути тупим і в науці, і в житті.
Така можливість теж існує.
Мені пощастило пожити в парі країн.
Я народився й виховувався в Малайзії,
виріс у Сингапурі, десять років прожив в Австралії,
а тепер живу в Америці.
Можете поаплодувати.
Або ні, як хочете.
-Так! -Запізно. Пропустили нагоду.
Але принаймні спробували.
Просто кажу, що я трохи побачив світу.
Не лише в поїздках на вихідні.
Пожив там по десять років чи й більше.
І скажу вам із власного досвіду,
расисти є всюди.
Ясно? У кожній країні є свої жахливі расисти.
Я їх бачив. Вони довбануті.
І це таке очевидне твердження. Я гадав, це й так зрозуміло.
Але, вочевидь, якщо в Америці цього не повторювати,
усі кидаються переводити стрілки.
Намагаєшся вказати на якусь всрату ситуацію,
типу: «Йо, оце дуже всрато».
І дехто такий: «Думаєш, це всрато? А як щодо отих?
А як щодо цих тварюк? А як щодо тих засранців?»
І ти такий: «Ну так, звичайно.
Авжеж, у кожній расі є свої жахливі расисти».
Проблема в тому, що ми все порівнюємо найгірші 10% одної раси
з найкращими 10% іншої.
Так? І це очевидна помилка.
Бо натомість слід
узяти найгірші 10% кожної раси
і порівняти їх.
Щоб визначити, котра раса найгірша.
І нарешті відповісти на це питання і позбутися расизму.
Бо тоді ми дійдемо консенсусу.
Так? Будемо такі: «Йо, диви. Ця раса найгірша».
І та раса подивиться та й скаже: «Так, ми найгірші.
Чорт забирай».
І тоді зцілення можливе.
Так? Але порівнювати слід порівнюване.
Не можна з порівняннями кидатися вгору-вниз.
Р-значення надто високі.
А знаєте що? Пофіг, давайте прямо зараз.
Так, спробуймо зараз.
Визначмо, котра раса найгірша.
-Добре? Як вам таке? -Так!
Гаразд. Добре. Круто.
На рахунок «три» гукніть, котра раса, на вашу думку, найгірша.
Гаразд? Добре? Ні. Не хвилюйтеся. Зробимо це всі разом.
Я теж. Звісно, я теж.
Так? Не хвилюйтеся, це ж виступ коміка. Тут безпечно.
Ми просили вас відкласти телефони заради цієї миті.
Час дати собі волю.
Час настав. Не тлумте це в собі і не бісіться всередині.
Дайте собі волю. Випустіть своїх демонів, добре? Так?
Навіть деталей не треба. Добре? Просто гукніть колір.
Добре?
Народ, ми й так усі знаємо відповідь.
Ну ж бо. Кого ми дуримо? Гаразд?
Так, на рахунок «три», найгірша раса. Добре? Один…
Це все одно станеться,
берете ви участь чи ні.
Скажіть хоч щось,
навіть якщо так не вважаєте.
Просто креативна вправа.
Просто скажіть. Наче якусь дурню мелете. Кажіть.
Гаразд? Добре, на «три».
Найгірша раса, на «три», гаразд?
Добре, один. Найгірша раса. Два.
Три.
Якщо ви щось сказали, то ви серед тих найгірших 10%.
Як же це було всрато.
Купа чортових расистів приходить на мій виступ у Нью-Йорку
і геть не розуміє жарту.
І я викриватиму вас перед усією країною
у кожному шоу.
І проблема з тим жартом у тому,
що я не можу втрутитися раніше, ніж ви, довбані варвари,
крикнете якусь дурню, яка спричинить у Нью-Йорку расові заворушення.
Але знаєте що? Пофіг. Мені потрібен розголос.
Мені потрібна преса. Давайте.
Почніть расові заворушення.
Просто тут, просто зараз, нехай я буду винен.
Я винен, тегайте мене.
Тегайте мене у відео бійки.
Звинувачуйте мене. Закенселіть мене.
Закенселіть мене.
Напишіть у «Твіттері», що я сказав слово на «н».
Закенселіть мене.
Якщо вважаєте, що маєте змогу мене закенселити,
сидячи вдома в трусах у телефоні, давайте.
Закенселіть мене.
Я залишив три країни з безкоштовною медициною і без зброї.
Переїхав до Америки у 2015-му, вже готовий померти.
Гадаєте, після трампістів, азієфобії, неконтрольованого ковіду
мене злякають люди з «Твіттера»?
Давайте. Закенселіть мене.
Що ви мені зробите? Закенселите мене, щоб я їхав назад до Малайзії,
де я національний герой?
А курс валют навіть дуже на мою користь?
О ні! Як я виживу?
Давайте.
Звільніть мене з цього пекла.
Давайте. Моя мама зараз живе в Сингапурі.
Я два роки не бачив мами.
Закенселіть мене, щоб я побачив маму.
Увесь час пропонують ролі. Закенселіть мене, щоб я побачив маму.
Усі вважають, якщо я на шоу Тревора Ноа,
то маю врятувати світ.
Ні, світ я не рятуватиму.
Я мелю хрінь, заробляю гроші і вшиваюся! І все.
І все. Так.
Мене завжди просять скористатися своєю платформою.
«Ронні, скористайся своєю платформою.
Добре? Ти ж маєш платформу, скористайся своєю платформою.
Скористайся своєю платформою, Ронні. У тебе ж є платформа. Скористайся нею.
Скористайся своєю платформою, щоб говорити про азієфобію. Скористайся».
У мене не ті навики, щоб говорити про азієфобію, ясно?
Знаєте спосіб кумедно подати злочини проти азіатів на ґрунті ненависті,
прошу дуже, йдіть і жартуйте про це.
Закінчіть цим свій виступ. Зробіть це заключним номером.
Усі радять мені скористатися платформою.
«Ронні, скористайся платформою, щоб підвищити обізнаність.
Поширюй знання про вакцини.
Ронні, якщо не скористаєшся платформою, щоб ширити знання про вакцини,
ти ж розумієш, антивакцинатори можуть відмовитися вводити собі вакцину
і померти?»
Я нічого не пропустив?
Кажете, якщо я нічого не робитиму,
то зможу поліпшити людство
за покоління-два?
Співвідношення громадської користі і затрачених зусиль просто чудове.
Якщо порахувати ефективність на цій кривій, то зараз
було б безвідповідально з мого боку розказувати людям про вакцини.
Ясно? Суто математично.
Уявляєте? Це таке вперше в історії Америки.
Колись приїхати в Америку вважалося природним бажанням.
Отакий рівень престижу Америка мала на міжнародній арені.
Приїхати в Америку було мрією.
Звідки б ви не були…
Азія, Африка, країни білих…
який би не був ваш соціально-економічний статус.
Навіть якби ви були багатим білим австралійцем.
Це ж просто джекпот, але якби хтось вручив вам зелену карту,
ви б миттю її взяли.
Навіть за таких умов ви б поїхали.
Чом би не поїхати? Чом би не поїхати до Америки?
Чом би не поїхати?
Авжеж, ви б поїхали. Чом би ні?
І тут уперше в історії Америки питання стоїть так:
а навіщо туди їхати?
Навіщо туди їхати?
Моя мама в Сингапурі
просто благала мене не повертатися в Америку
на піку пандемії.
Каже мені: «Не їдь. Ронні, не їдь назад.
Не повертайся до Америки, прошу.
Нащо тобі туди вертатися?
Пів країни з'їхало з глузду,
вірус лютує,
найбільші міста буквально горять.
Навіщо туди повертатися? Нащо?»
І я мусив відповісти мамі: «Мамо, ти не розумієш.
Ясно? Ти ж не бачиш того, що бачу там я,
найвищих ідеалів цієї країни,
що Америка, попри всі недоліки,
усе ще країна,
де можна жартувати нижче пояса за 12 доларів у Нью-Йорку.
Розумієш?»
Ці навики у Сингапурі нічого не варті.
У Сингапурі я цілими днями жартую нижче пояса.
І нічого з того.
А тут ми потрапляємо у фільми від «Марвел».
Ви добре розчули? Я сказав: «фільми від "Марвел"»!
Так!
Хаос того вартий!
Так, моя мама зараз живе в Сингапурі.
Американцям дуже важко пояснити про Сингапур.
Американцям дуже важко пояснити про будь-яку країну.
Бо американцям нема від чого відштовхнутися
будь-де на планеті, правда?
І це справедливо,
бо єдина причина, з якої ми в Сингапурі щось знаємо про Америку, –
це те, що ми виросли на американських телесеріалах
і з цього згрубша сформували собі уявлення про культурну мозаїку країни,
хоч і на дуже примітивному рівні.
Та ми принаймні зрозуміли…
Подивилися «Сайнфелд» і дізналися, що місце дії – Нью-Йорк.
«У Нью-Йорку є євреї.
У Нью-Йорку є коміки.
Оце так кар'єра. Яка дурня. Що це таке?
Просто собі говориш у мікрофон, а тобі платять?
В Америці це професія».
Ми знали, що місце дії «Анатомії Грей» – Сіетл.
У лікарнях Сіетла купа людей трахається.
Що ж, мабуть, це тому американська медицина така погана.
Бо в лікарнях постійно трахаються.
Ми знали, що місце дії «Робокопа» – Детройт.
У Детройті є проблеми.
Але ніхто не дивиться сингапурського кіно.
Тож ніхто не знає, що там у дідька за межами Америки,
бо ви не дивитеся зарубіжних серіалів.
Отже, коли б я не згадав іншої країни при своїх американських друзях,
американські друзі завжди згадають той єдиний факт, який вони прочитали
на зворотному боці кришечки,
кинуть тобі в обличчя
і спробують намалювати всю історію твоєї цивілізації
через цей напівзабутий, заниканий у пам'яті, виригнутий факт.
Перекинуть його звідти сюди якомога швидше.
І виплюнуть.
Коли я кажу американським друзям, що виріс у Сингапурі,
вони завжди такі: «Сингапур? Ти виріс у Сингапурі?
У Сингапурі карають палицями, правда?
У Сингапурі, якщо виплюнеш жуйку на підлогу,
до тебе одразу підбігають ззаду
і лупцюють по дупі. Правда?»
І я такий…
«Так.
Тож не робіть такої херні.
Це що, якась вроджена потреба
відвідувати чужі країни і плюватися там жуйкою по підлозі?
У такому разі, будь ласка, не приїздіть у Сингапур,
бо вас там палицею по морді відлупцюють».
І деяких американців це так обурює.
Сама думка, що дорослих мужиків відлупцюють по дупі,
бо вони мудаки,
для них обурлива.
Але смішно буває спитати будь-якого американця, понадто нью-йоркця,
що б він зробив, якби хтось прийшов до нього в гості
і виплюнув жуйку на підлогу.
Він би заявив: «Та я б йому як дав на горіхи!»
А я такий: «Власне, так ми в Сингапурі й робимо.
Просто аутсорсимо ті горіхи уряду.
Така кара доцільніша в плані коштів для всіх задіяних.
Ми на це податки платимо».
Так.
Я вважаю, ми замало цінуємо, що жінки приймають таблетки.
Замало. Дякую, жінки, що приймаєте таблетки.
Навіть зараз половина зали така: «Якого чорта ти плетеш?».
Дякую, що приймаєте таблетки. Ніхто цього не цінує.
Чоловіки не уявляють витрат,
армійської організованості, яка потрібна для постійного прийому.
Так, часом у різних часових поясах.
Будильник дзвенить коли завгодно.
Правда? 3:00, 17:00.
Вас будять нагадуванням ковтнути ту штуку в межах 30 хвилин,
інакше можна випадково створити нове життя.
Як той Зевс.
Чоловікам не зрозуміти.
До речі, хлопці,
це не просто зайти в аптеку
і купити таблетки, як «Тік Так».
Біля жуйок при виході.
«Вам із лимонним смаком?»
І цього вистачить на чотири роки.
Ні. Якщо вам навіть випишуть рецепт,
за кілька місяців доведеться спробувати три види,
щоб зрозуміти, котрий найменше вас покоцає.
Ви буквально проводите над собою клінічні випробування,
наче намагаєтеся винайти вакцину від ковіду.
Ваш улюблений смак – той, котрий викликає найлегшу депресію.
Ні, чоловікам не зрозуміти.
Так.
Навіть якби були таблетки для чоловіків,
на чоловіка нізащо не можна було б покластися.
Якби якийсь йолоп заявив: «Йо, не переживай.
Я на таблетках», –
ви б йому в обличчя розреготалися.
Ви б такі: «Та в житті не може бути, що ти на таблетках.
Щонайменше не повірю, що ти все робиш правильно,
це ж так складно.
Я не певен, що ти в душ щодня ходиш.
Тож або презерватив, або прибери прутня, інакше зась».
Усі ті змінні, про які треба знати, коли ти на таблетках,
просто щоб не налажати,
як-от зовнішні фактори, на які слід зважати,
типу раціону, щоб не налажати з таблетками.
До речі, навіть я про це всього не знаю.
Ні, це не хлопояснення.
Я сам не знаю, що верзу! Погугліть після виступу!
Лише те, що дружина побіжно мені сказала, ясно?
Але, здається, якщо у вас пронос…
Пронос може вам налажати.
Саме так. У цій кімнаті дехто щойно злякався.
Бо пронос робить дітей.
Бо, виходить, якщо у вас пронос,
таблетка просто собі пролітає,
перш ніж організм устигне увібрати гормони.
Отже, пронос може вам налажати.
Який гівняний спосіб зачаття.
Правда? Скільки проносних дітей…
сидять зараз у цій залі?
Ми так і не дізнаємось.
Не дізнаємось, бо ж неможливо дізнатися,
по-перше, що це пронос зачав вам дитину.
Звідки б вам це знати? Це не таке поширене знання.
Із мого досвіду, то пронос радше перешкоджає
зачаттю, правда, тож це парадокс.
По-друге, навіть якщо ви через це проб'єтеся…
і якби ви точно знали, що дитину вам напряму зачав пронос,
навіщо б вам ділитися такою інформацією?
Нащо таке комусь казати?
Тим більше власній дитині.
Уявіть, дитина вас питає: «Татку, а звідки беруться діти?»
«Ну…
чоловік і жінка закохуються,
жінка їсть несвіжі устриці,
у неї з дупи лізе гидота,
а ти – дарунок долі, ось і все».
Цікаво, які політичні вподобання цієї зали.
Ви тут ліві чи праві? У мене для всіх є жарти.
На цьому місці у фільмі від Netflix
я хочу дві клітинки.
Як дитячі книжки з відкритим сюжетом.
І ви могли б вибрати, який бік політичного спектра ваш.
Так? І байдуже, що ви виберете,
опиняєтеся в одному місці.
Здається, технологія нам це дозволяє.
Безглузда графіка.
Ця метафора означає країну.
Я знаю, що ви думаєте. «Ронні, прошу, тільки не політика.
Ти завжди балакаєш про політику. Це такий стрес.
Ми ж не прийшли сюди такі вибринджені,
щоб обговорювати політику.
Давай далі. Нам від цього дискомфортно.
Якби ми хотіли політики, пішли б у «Твіттер».
Тут їй не місце».
Я розумію й погоджуюсь.
Я дуже за Брекзит.
Просто вислухайте, гаразд?
Я обожнюю Брекзит,
бо ненавиджу Сполучене Королівство і сподіваюся, Брекзит їх знищить.
Так.
І це не расизм, бо Сполучене Королівство – це не раса.
Колись я їх любив. Так любив.
Я про Великобританію, американці.
Ті, хто виросли в колишніх британських колоніях, як я, –
Сингапур, Малайзія, Австралія, –
ставили британців на п'єдестал.
Ми вважали їх крутезними.
Де-факто Америка теж колишня британська колонія,
але ви надто випендрюєтеся, тож у Співдружність не потрапили,
ясно. Просто кажу, що вихідці зі справжніх британських колоній, як-от я,
вважали британців крутезними.
Ми були такі: «Боже, які вони кльові».
Усе, що вони зробили, було найкраще.
Кожна заснована ними інституція існує донині.
У Сингапурі ми досі їх використовуємо, бо вважаємо дуже ефективними.
У Сингапурі ми досі використовуємо британську урядову систему:
Вестмінстерську парламентську систему,
мабуть, найкращий в історії винахід західної демократії…
найкраще втілення…
Гаразд, воно неідеальне, але принаймні вибір є, так?
Можна бути геєм і любити зброю.
Усе таке небінарне.
А ще в Сингапурі ми досі використовуємо британську систему освіти.
По закінченні старшої школи в Сингапурі є іспит,
рівня О Кембриджського університету.
У Сингапурі його здають. Тоді відсилають у Кембриджський університет.
«Кембриджу, скажи нам. Ми достатньо розумні, щоб закінчити школу?
На всіх інших нам начхати.
Що ви скажете? Британці, скажіть, ми достатньо розумні?»
Кембридж перевірить іспит і відішле назад.
Вони такі: «Так, ви розумні.
От тупаки. Йдіть нахер».
Так!
А тоді ми такі: «Дякую, британці. Дякую, що сказали».
У Сингапурі у нас досі британська електрична система.
У Сингапурі у нас досі британський штепсель на три контакти,
триконтактний, солідний, великий штепсель
із трьома великими контактами.
Як устромиш у стіну, то потім фіг витягнеш.
Так, не те, що дурний американський двоконтактний.
Запхнеш, а він вивалюється, як м'який прутень, так?
«Томас Едісон».
Оце вже ні. У нас солідний британський триконтактний.
Імперська інженерна думка завоювала пів світу, еге ж?
Як устромиш у стіну, то потім фіг витягнеш.
Спіткнешся об нього, і ціла стіна падає.
У Сингапурі ми й досі дивимося британські комедії.
Це в Сингапурі домінуюча комедійна культура. Містер Бін.
Чортів містер Бін – головний комік Південно-Східної Азії.
У Південно-Східній Азії нема…
У Сингапурі й Малайзії немає Шапеля,
немає Кріса Рока, немає Сайнфелда.
Лише містер Бін.
Містер Бін – найкращий комік усіх часів,
з отою його дурнуватою пикою.
Найкращий комік.
Пішов він нахер.
Нахер. А він ще й трахнув дівчину мого друга.
Але якщо хочете почути ту історію,
пошукайте на «Вімео» Джеймса Акастера.
Він мій друг і комік, і розказує про це відкрито.
Це не моя історія,
тож я трохи порекламую його у своєму виступі.
Але я знаю, що ви думаєте.
«Як воно – потрахатися з містером Біном?»
Точно я вам не скажу,
але уявляю собі щось отаке.
І Британію я ненавиджу не за це.
Я ненавиджу їх, бо після трьох років виступів
мене запросили в театр Сохо в Лондоні
для годинного комедійного шоу.
На той час це було неабищо. Це дуже престижне місце.
Театр Сохо в Лондоні –
наче центр британської комедійної спільноти.
Він дає доступ до крутого й некрутого
у британському комедійному істеблішменті.
І таке запрошення було круте, особливо для вихідця з Південно-Східної Азії,
де ніщо англомовне й шеляга не варте,
поки його не визнають білі, а це було найвище визнання.
Типу: «Господи, англійці запрошують тебе на комедійне шоу
англійською до людей, які цю мову придумали?
Це неймовірно. Мусиш поїхати. Їдь, батьківщина кличе».
І я такий: «Бляха, так. Авжеж, їду».
Я так хотів показати себе на міжнародній сцені,
тож зібрав увесь матеріал, що мав.
Зліпив його докупи у заледве годинний виступ,
усе, що на той момент написав.
Спакував у валізу й поїхав у Лондон, мов той Ведмедик Паддінгтон.
Так?
Приїхав і отримав двотижневий ангажемент
у театрі Сохо в Лондоні.
Перший раз у Лондоні, перша вистава у Лондоні,
я пам'ятаю перший вечір цих двох тижнів.
Я відпрацював дві третини виступу, і все йшло за планом.
Настрій був приблизно як оце зараз.
Типу: «До чого він веде?»
І я пожартував про те, як…
Це ще з початків моєї творчості…
Жарт був про те, як
батьки-азіати люблять своїх дітей більше, ніж білі батьки.
Жарт був приблизно такий:
«Мене завжди питають, що батьки думають про моє комедіантство,
але в білих коміків ніхто такого не питає,
бо всі знають, що батькам на них начхати».
Отак я пожартував у Лондоні,
дехто засміявся, дехто ні,
от саме як у цій залі.
Але так воно є.
Це злети й падіння гумору, так? Так ви й працюєте.
Нагромаджуєте тиск, а тоді зненацька відпускаєте,
кажете щось обурливе, щоб розрядити напругу.
Я знаю лише цей спосіб. Це основи.
Отже, я це сказав. Хтось засміявся, хтось ні.
А тоді ми перейшли до наступної частини.
Але, перш ніж я продовжив,
один старий британський індивід
у другому ряду театру Сохо
встав і почав кричати.
Не хочу вказувати стать.
Але уявіть собі старого британського індивіда, що нудить під час виступу,
і яка стать спадає вам на думку? Га?
Отже, він устав…
і сказав: «Та пішов ти, мене батьки любили!»
І я такий: «Що?» А він: «Мене батьки любили.
А ще ми винайшли університети
і Вестмінстерську парламентську систему».
І він завівся, мов аматор у барі на тему західної цивілізації.
І я такий: «О ні, сер. Цей жарт був зовсім не про вас.
Не сприймайте особисто. Це не про вас чи ваших батьків.
Це радше про мене й моїх батьків і про те, як нас бачить суспільство.
Тож не сприймайте особисто. Це було не про вас. Будь ласка».
А він не припиняв і все казав: «Та пішов ти, батьки мене любили».
І ми дві хвилини сперечалися, чи любили його батьки.
І я знав цей настрій.
Відчував, як він зростає. Це дуже знайомо.
Це британський експат в Азії. «Не кажи, що ми лажові,
колись ми були у вас господарями і жили без огляду на наслідки,
бо у нас був план відступу».
Отож я просто сказав: «Знаєте що?
Ми прослухали дві третини мого виступу.
Ми сперечаємося, чи батьки вас любили,
дві хвилини, а це ціла вічність для виступу наживо.
Не думаю, що переконаю вас, що я хороший комік.
Можливо, вам варто піти».
А він сказав: «Я за це десять фунтів заплатив. Нікуди я в біса не піду».
А це дуже дивна позиція як на глядача комедійного виступу.
Отож я сказав: «Добре, то я заплачу вам 20 фунтів, щоб ви пішли».
І заплатив.
І він пішов.
І це, до речі, жахлива бізнес-модель для комедії.
Більше такого не буде.
Більше ніяких відшкодувань. Мені начхати, що буде сьогодні.
Ваші гроші вже мої. Зрозуміло вам?
Мені все одно. Можете хоч сцену штурмувати.
Піду спати раніше. Ясно?
Самі вирішуйте, скільки триватиме виступ, бо ваші гроші вже мої.
І це все справді відбулося. Він устав, наволав на мене,
я заплатив йому 20 фунтів, і він пішов.
І Британію я ненавиджу не за це.
Мої батьки консервативні.
Мене вчили, що, якщо щось іде не так, вічно звинувачуй у всьому себе.
І я такий: «Так, із цим погоджуся.
Я підписався на один Ютюб-канал.
Давайте. Візьмімо відповідальність на себе.
Мушу розвиватися. Буду розвиватися. Краще жартуватиму.
Краще даватиму раду з людьми. Я повернуся.
Повернуся й завоюю цих покидьків.
Повернуся і стану для британців невідпорним».
Отже, два наступні роки я працював над своїми номерами.
Намагався зробити їх більш універсальними, менш містечковими,
більш примхливими, еге ж?
Більш отакими.
Із ведмедиком, чи що там ще вони хотіли.
Підлаштовувався під них, що страшне.
А через два роки мене знову запросили в театр Сохо,
знову на два тижні, і я аж зі штанів вистрибував.
Я такий: «Бляха, так». У захопленні. Мов боксер Рокі після монтажу.
«Ти вбив мого чорного друга. Я прийшов убити тебе. До справи».
Аналогії в мене так собі, але ви знаєте, про що я.
Отже, мене запросили ще раз.
Пам'ятаю перший вечір наступних двох тижнів у театрі Сохо.
Я відпрацював три чверті виступу і пожартував про…
Пам'ятайте, те, що я вам скажу, –
жарт куди молодшої людини і куди менш досвідченого коміка.
Так? Якщо вам так буде легше,
уявіть усе, що я далі казатиму, в лапках.
Добре? Зараз я так не жартуватиму.
Я цитую іншого коміка, який так пожартував у Лондоні в 2012-му році.
За дивним збігом той комік – я. Гаразд?
А ще я був куди молодший і менш досвідчений,
і мої глядачі теж тоді були куди молодші, ясно?
Це не були самі розлучені з няньками, ясно?
Не знаю, що трапилось.
Мої глядачі страшенно постарілися разом зі мною.
Сам не можу пояснити, але отак воно є,
тож спробуймо витиснути максимум.
Тож дивіться на сказане через таку оптику.
Молодший комік, молодші глядачі, так?
Або закенселіть мене, мені вже все одно.
Тож я пожартував про те, як…
Починалося отак:
у школі я був страшним незграбою з дівчатами.
Якщо мені подобалася дівчинка, а вона не відповідала взаємністю,
для мене то був знак, що слід краще старатися її завоювати,
і я намагався показати свою щирість, даруючи їй квіти.
Купував їй цукерки. Дарував просто в класі.
Малював комікси, у фіналі яких ми були разом, так?
Дуже незграбна фігня,
через яку мені сняться страхіття 17 років по тому.
І, як більшість однолітків, я не вмів контролювати емоції,
а хлопці й так страшенні тупаки, так?
Додайте до цього гормони. Це тупість у квадраті.
Ідеш тим шляхом, що й більшість хлопців,
тобто намагаєшся проаналізувати, як привернути дівчат.
Намагаєшся розкласти все математично.
І ти такий: «Так, слід бути поганим хлопцем.
Гарні їм не подобаються». І так далі.
І так довго йшов до розкриття таємниці жінок,
яка полягає в тому, що, якщо дівчина не відповідає взаємністю,
то слід пам'ятати, що жінки тобі нічого не винні.
Так воно і є. Жінки тобі нічого не винні.
-Так! -Так, тож, хлопці, не ошукуйтеся.
Деякі туплять та кажуть: «Але ж я купив їй квіти.
Чому вона не схотіла зі мною спати?»
Бо тобі нічого не винні.
«Так, але я цілі вихідні лагодив її комп'ютер.
Чому вона мені не відсмокче?»
Бо тобі нічого не винні. Затям це.
Жінки тобі нічого не винні. Байдуже, що ти робиш.
Що б ти не робив, це твій вибір.
Не перекладай цього на них. Це все твоє, ясно?
Жінки – не автомати, в які треба вставити доброту, щоб випав секс.
Ясно? Тобі нічого не винні.
Жінки – не акційні картки на каву,
на яких набираєш десять штампів, а тоді трахаєшся.
Тобі нічого не винні. Затям це.
Тобі нічого не винні.
Що б ти не робив, це твоя справа. Твій вибір. Розбирайся сам.
Отже, якщо ти хлопець, тобі подобається дівчина,
але взаємності немає, так…
Пам'ятайте, це все ще в лапках.
Ти збираєш усі зусилля, які витрачаєш назовні
на квіти, шоколад і малювання коміксів…
І все це припиняєш.
І спрямовуєш зусилля всередину. Концентруєшся на собі.
Удосконалюєшся з кожним днем. Така твоя мета.
Сьогодні стати кращим, ніж був учора,
хай навіть на 0,5%, так?
І ці мінімальні покращення все нагромаджуватимуться.
У чоловіка вартість із віком зросте, так?
А в жінки вартість із віком впаде.
І коли ця лінія перевищить оту, й Y дорівнюватиме MX плюс C,
і все повернеться, так?
Працюєш на перспективу і вичікуєш.
Бо час на твоєму боці.
Отже, я так пожартував,
хтось засміявся, хтось ні,
як і в цій залі, так?
Але так воно і є. Це злети й падіння гумору.
Інакшого способу не знаю.
Нагромаджуєте тиск, а тоді раптом відпускаєте.
Інакшого способу не знаю.
Отже, я це сказав і навіть не дійшов до завершення.
Тільки почав.
Отож у другому двотижневому ангажементі
у театрі Сохо в Лондоні, першого ж вечора,
після трьох чвертей виступу, я дійшов до
«У школі я був страшним незграбою з дівчатами.
Якщо мені подобалася дівчинка, і це не було взаємно,
для мене то був знак, що слід краще старатися її завоювати,
і я дарував їй квіти, дарував цукерки,
Малював комікси, у фіналі яких ми були разом, щоб довести свою щирість».
І на цьому моменті
британська молода особа, що сиділа на тому ж місці,
що той британський старигань два роки тому,
устає і починає кричати.
Не хочу вказувати стать.
Але уявіть собі британську особу зі скаргами посеред виступу,
і хто у вас виходить?
Отже, вона встала
і сказала: «Мене аж нудить від виправдовування домагань.
Ваші слова закріплюють культуру зґвалтування.
Гормони – не виправдання».
І я такий: «Ой, ні.
Це ж не про зґвалтування. Це точно не історія зґвалтування.
Це історія про незграбне, нещасне підліткове кохання.
Так, і я на вашому боці. Я на вашому боці.
Я 50 разів повторю: "Жінки тобі нічого не винні".
Я на вашому боці. Тільки дайте мені скінчити,
бо це ж комедійний виступ.
Благаю, дайте мені скінчити,
у мене там шекспірівська цитата про жінок і автомати.
Вам сподобається. Точно.
Точно кажу, ви мене підтримаєте.
Просто дайте мені скінчити. Ну добре, кінець вам, мабуть, не сподобається.
Але так воно і є. Це злети й падіння гумору.
Щось вам не заходить, але все разом сподобається.
Точно, я на вашому боці».
Але вона не дала мені продовжити.
Усе звинувачувала мене в закріпленні культури зґвалтування.
Тож нарешті я сказав: «Знаєте що?
Минуло вже три чверті виступу.
Ми дві хвилини сперечаємося про зґвалтування.
Не думаю, що мені вдасться вас переконати, що я не гівнюк.
Може, вам краще піти».
А вона сказала: «Я заплатила за квиток 10 фунтів. Нікуди я в біса не піду».
Бо ціни на мої квитки не зросли за два роки.
Тож я сказав: «То я вам заплачу
десять фунтів, щоб ви пішли».
І заплатив.
І вона пішла.
І саме тому жінкам за годину платять менше, ніж чоловікам.
Бо вони не вміють скористатися перевагою
у ділових переговорах…
так я сказав би, якби був покидьком.
Але я не такий, тож, звісно, не сказав.
Таке навіть думати гидко, не те що казати вголос.
Хто в біса так би вчинив?
Але так воно і є. Це злети й падіння гумору.
Нагромаджуєте тиск, а тоді зненацька відпускаєте.
Не знаю, як воно працює. Але працює. Не знаю, чому це прийнятно.
Може, тому, що ми в тому самому місці й часі,
у тому ж моменті, тож ми все розуміємо.
Може, це неприйнятно.
Не знаю.
Та й узагалі, це не моя робота – вчити вас комедії.
Хочете навчитися – виступайте в аматорському барі
по кілька разів за вечір наступні десять років, і розкажете.
Якщо вважаєте, що мистецтва тут немає,
що досить кидатися образами
чи ніколи нікого не ображати, спробуйте й розкажете.
І Британію я ненавиджу не за це.
Я ненавиджу Британію за їхнє ставлення до комедії.
Вони такі сноби.
Люблю виступати в Америці.
Тут найкраще. Таке щастя. Таке щастя – виступати в Америці.
-Тут найкраще. -Так!
Тут найкраще.
Справді. Не дивно, що цей жанр придумали тут.
Авжеж, це ви придумали. Шалено, еге ж?
Це справжній дух новаторства, так?
Та сама енергія, що штовхає інновації, аж поки
-не вийде iPhone 13 Max Pro. -Так!
А як 12? Неймовірний. Але пофіг, рухаймося далі.
Ну ж бо. Можна додати ще лінз.
Ще є вільна поверхня. Ну ж бо.
Та сама енергія, що дозволяє створити
дивовижну робочу мРНК-вакцину менш, ніж за рік…
Так.
…і відмовитися її собі вводити.
Це так по-американськи.
Америка така:
«Світ у халепі. Скористаймося усім, чого навчилися,
усією базою знань, усіма доступними ресурсами,
усіма іммігрантами з кандидатською,
усіма місцевими аспірантами, об'єднаймо сили
і створімо цю дивовижну мРНК-вакцину менш, ніж за рік.
І ми змогли, і вона з біса працює. І пішла вона! Ми її не колотимемо!
Пішла вона! Ми цього гівна не хочемо. Не хочемо.
Самі коліть. Ми не будемо. Самі коліть. Що? Хочете?
Та пішли ви. Ми вам не дамо.
Краще в річку виллємо.
Хлебчіть собі з річки. Смокчіть. Відсмокчіть мені.
Пішли ви, і ми з вами.
Що? Працює?
Боже, працює ідеально. Ефективність 90%.
Ще краще, ніж у симуляціях, але пішло воно все.
Ми собі не колотимемо. Пішли ви, і ми з вами».
Це так по-американськи.
Люблю виступати в Америці. Тут найкраще.
Тут найкраще. Ми всі це розуміємо.
Ми ловимо ритм. Більш-менш.
Приходимо до темної кімнати.
Приводимо друзів. Випиваємо.
Іноді їмо. Починається.
Хтось виходить. Розпочинає, виступає десять хвилин.
Виходить якийсь засранець, верзе щось понад годину.
Якісь жарти нас смішать, якісь ні.
Назагал отримуємо задоволення і вшиваємося звідси.
Отакі комічні виступи в Америці. Весело. Легко. Зрозуміло.
Комедія в Британії геть інша. Комедія в Британії дуже серйозна.
Дуже серйозна. Там навіть не кажуть «виступи коміків».
Там кажуть «фестивальні виступи».
«Що в тебе за фестивальний виступ? Що в тебе за одноосібний виступ?
Тобі б розсмішити, потім довести до сліз і знову розсмішити.
У Британії ми приходимо подивитися,
і немає ні закусок, ні випивки, ні почину, ні друзів.
Тільки ти. Годину.
Краще б тобі справитися.
Я заплатив за паркування. Заплатив за няню.
Заплатив за випивку, вечерю і за тебе теж.
Краще б тобі справитися».
І народ приходить на виступ сердитим.
Вони такі: «Та пішов ти. Розсміши мене».
А ти такий: «Як ваш день, пане?»
«Пішов нахер, ось як».
І вони приходять і дивляться, а деякі приходять і пишуть огляди.
Їм платять за відгуки на коміків,
комікам присвоюють зірки, як ресторанам.
Як мішленівські зірки, а наступного дня це виходить у газетах.
Новини країни. Так?
«Ронні Чєнг став двозірковим коміком.
Дві зірки.
Надто покладався на етнічне походження.
І ні разу не пожартував про азіатів. Дві зірки».
Ніш Кумар отримав чотири зірки. Чотири зірки для Ніша Кумара.
Джек Вайтголл: п'ять зірок.
Містер Бін.
Десять зірок!
Десять зірок для бога комедії містера Біна. Учора він поклав кінець комедії.
Він поклав їй кінець номером про оце…
Поклав кінець. КУЧ.
КУЧ – «комік усіх часів».
КУЧ. Шість епізодів оцього…
Тридцять років тому, найкращий.
Цей талант поєднувати культури без слів,
наче Чарлі Чаплін сучасності.
Йому нема рівних у сучасній комедії.
Усі ці довбані малограмотні єлпи і твіттери, їхні відгуки на блогерів,
непрохані, некваліфіковані думки.
Інтернет дав платформу цій дурнуватій аматорській культурі,
на якій процвітають дурники.
Люди, чиєї всратої думки ми нізащо не слухали б
у жодній професійній сфері.
Заводять собі «Твіттер» чи «Єлп»,
і раптом усі кидаються схиляти голови перед їхнім знанням.
Дійшло до того, що можна вилетіти з медуніверситету,
а назавтра оцінювати лікарів. Це нелогічно.
Усі на все лишають відгуки, так наче вони експерти.
Люди пишуть відгуки на коміків.
Уявляєте? Які в дупу відгуки на коміків?
Без іронії, хто пише відгуки на комедію?
Це хто прокидається вранці й такий:
«А знаєте, на що я сьогодні витрачу свій обмежений час на цій планеті?
Візьму цю штуку, створену з радістю,
з метою примножити щастя,
і знайду в ній якомога більше недоліків.
Бо я довбаний покидьок. Така моя думка».
Тож усі шукають щось обурливе, аби розсердитись,
виставляють в Інтернет під спокусливим заголовком,
імовірно, отримують трохи кліків, заробляють трохи грошей.
Бо хто шукає недоліки, той їх знайде.
Самі знаєте. Якщо підходити до ситуації в пошуку помилок,
уявіть собі, помилки знайдуться, еге ж?
Бо ніщо не ідеальне. Ніщо, створене людьми, не ідеальне.
Я певен, що й я сьогодні не був ідеальний для кожного.
Той жарт про різницю в оплаті, певне, був тактичною помилкою.
Я не розібрався, яка ліберальна ця аудиторія.
Але хай там як, якщо добре придивитися, недоліки можна знайти будь-де.
Навіть «Мона Ліза» має недоліки. І що з того?
І ще, що в біса ви про це знаєте?
Жодного разу не були на сцені, і розказуєте мені, як мені працювати?
Це наче б я прийшов у пологовий
і почав учити жінок народжувати.
Яким довбаним покидьком треба бути, щоб припертися в пологовий
і шукати жінок із переймами?
І казати: «Тобі б сильніше тужитися в пологах.
Як на мене, ти в цих пологах тужишся замало.
Здається, ти надто покладаєшся на етнічне походження
під час пологів.
Кесарів розтин? Це такі ліниві пологи.
Дві зірки».
Ці чортові оглядачі-гівнюки,
що намагаються змусити всіх повірити, що вони експерти,
бо вони освоїли клавіатуру.
Зусилля, спрямовані на створення чогось,
проти зусиль, спрямованих на критику, –
Інтернет геть зіпсував цей процес, правда)
Щоранку люди з цієї зали прокидаються.
Ідуть на ризик, тяжко гарують,
намагаються щось створити, щоб то не було,
чи то заснування власної справи,
чи організація своєї громади заради позитивних політичних змін.
Яке ж це невдячне заняття.
Відкрити ресторан.
Які ж тут великі ризики. Удосконалити навички шеф-кухаря.
Натренуватися в професійному спорті. Написати музику.
Графічний дизайн. Майнення біткоїнів.
У якій сфері ви б не працювали, щоранку робіть хоч частинку.
Треба вкласти все, усю енергію,
просто заради цієї частинки.
А для критики достатньо лише цього руху. Оце й усе.
Навіть м'язи шиї не задіяні.
Перш ніж мати право коментувати онлайн,
слід хоч чогось досягти у житті.
Видряпайтеся на Еверест абощо. Оце має бути новочасна капча.
«Ви людина? Ви вилазили на Еверест?
Добре, запостіть знімок. Так, вас схвалено».
Правда? Бо як можна критикувати, нічого не створивши, ось про що я.
Як можна мати точку зору чи добру волю,
коли приєднуєшся до розмови, га?
Обсирати так просто. Так просто.
Обсирати дуже просто. Я це роблю фахово.
Суперпросто.
Куди важче заохочувати, куди важче щось робити,
тож саме це й слід робити, коли хтось інший
робить щось добре для громади, щось добре для себе.
Треба більше їх заохочувати.
Більше, ніж скиглити про всяке, правда?
Скиглити можна рівно стільки, скільки допомагаєш іншим.
От я ішов собі по Четвертій Вест-стріт у Манхеттені, в Нью-Йорку,
нікого не чіпав, у телефон не дивився,
спостерігав за світом під час пандемії.
Дихав собі свіжим повітрям. Приємно проводив вечір.
Ішов собі вулицею в Манхеттені, роздивлявся,
і тут раптом до мене підходить жінка,
хапає за горло і стискає.
Я її відштовхую, а вона стає в бойову стійку.
А я дивлюся на неї і йду геть.
І це типу нормальне нью-йоркське спілкування.
Жодне із нас і слова не мовило.
За весь час ми й звуку не видали.
Не лишали відгуків, бо обоє знали, в чому справа.
Ми обоє знали, в чому справа.
Я глянув на неї, і такий:
«О, ти ж божевільна.
Як і всі і Інтернеті. Гаразд. Бувай, божевільна».
Я не встрягав і просто пішов.
А вона глянула на мене, і така:
«Цей не з тих, хто битиметься з жінкою на вулиці.
Бувай, не такий».
І ми собі пішли кожне своєю дорогою. І все.
І я досі поважаю ту жінку
більше за блогерів із відгуками з «Твіттера» чи «Єлпа».
Бо її щось у житті не влаштовувало,
тож вона підняла дупу і щось зробила.
Вона не сиділа за клавіатурою і не строчила твітів,
критикуючи творіння інших, а сама нічого не роблячи,
немов паразити, що присмокталися до носія.
Їй не подобалися азіати. Тож вона пішла скоїти злочин на ґрунті ненависті.
І це я поважаю.
Це проактивність.
Ви чудові. Дякую, що послухали.
Бувайте. Дякую, Нью-Йорку. Дякую.
РОННІ ЧЄНГ ТУР «НАДІЯ ЗБАГАТІТИ»
АНШЛАГ СЕРТИФІКАТ ПРО ВАКЦИНАЦІЮ
МАЯК РОННІ ЧЄНГ
СЬОГОДНІ УВЕЧЕРІ АНШЛАГ
Переклад субтитрів: Наталія Наконечна