Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Sergio Leone, čovjek koji je stvorio Za šaku dolara
i Za dolar više
i Dobar, loš, zao
Vam sada predstavlja Za šaku dinamita!
To je bio trenutak kada sam shvatio
da se čovjek koji je režirao ona prva tri filma,
zove Sergio Leone.
Klapu molim.
Serata America, intervju sa Leoneom. Klapa jedan, prvi put.
Trenutak. Dobro.
Za mene je kino iznad svega veliki šou
gdje se predstavljaju prizori iz skrivenog života.
To je alat za prepričavanje vlastitih iskustava,
historijskih ili psiholoških iskustava,
uvijek kroz bajku i mit,
kroz šou.
Rođen sam u kinu.
Živim u kinu, čitam kino,
vidim kino.
Za mene, kino je život, i obrnuto.
Kako neko može
zaboraviti svijet djetinjstva?
Svi su moji filmovi prožeti tim osjećajima,
od Šaka puna dolara do Bilo jednom na Divljem zapadu.
Uostalom, u mojim filmovima
djeca daju sud o svijetu.
Kad se pogledaju svi njegovi filmovi,
taj čovjek je, unutra i vrlo blizu površini, još uvijek bio dječak.
Dječak koji se igrao kauboja,
dječak koji je volio zabavljati svoje prijatelje,
zabavljač,
neko ko kao zabavljač nije bio pretenciozan,
ali u suštini je bio velikodušan kao zabavljač.
Vidite one stubiće gore?
Nekada nisu tu stajali.
Umjesto stubića, tu smo bili mi,
dječaci od 10 do 12 godina s velikim drvenim pločama,
spuštajući se niz Tabogu brzinom od 50-60 kilometara na sat.
Plava lavina koja je pronalazila tada nezvane goste.
Susjedstvo je vrvilo od Nijemaca,
govorimo o periodu 1942-1945.
Moj prvi vestern.
Jednom su me pitali u kojem smislu su
Leoneovi filmovi lični.
Znate, radio je žanrovske filmove,
vesterne, gangsterske, itd.
A ja sam rekao da su duboko lični iz tri razloga.
Prvo,
oni su malom djetetu koje je uglavnom odrastalo u Trastevereu,
koje se sjećalo kako je išlo gledati holivudske filmove 1930-tih
tokom Mussolinijeve vladavine.
Ameriku se gledalo kao primjer slobode i savremenosti.
To je bilo potpuno drukčije.
Mogao si vidjeti taj drugi svijet,
a to dijete koje je odrastalo u Trastevereu
je voljelo bajke.
Drugo, bili su autobiografski,
jer u 1943., 1944.,
nakon iskrcavanja u Salernu,
američke trupe su krenule na sjever i došle u Rim.
Leone je kazao kako je bio pravi šok
po prvi put sresti Amerikance uživo.
Ovi vojnici su proganjali naše žene,
prodavali cigarete na crno,
koji su se ponašali kako se ponašaju vojnici.
U njima nisam mogao vidjeti ništa iz onih likova
sa ekrana.
Razbijanje iluzije jednog
tinejdžera koji sreće Amerikance u stvarnom životu.
I kao treće zbog čega ih smatram autobiografskim,
je njegovo formiranje kao nekoga ko radi filmove
između 1949. i 1959.,
kada radi kao asistent režije u 35 filmova.
Mogu reći da sam skoro pa rođen na filmskom setu,
jer je moja majka kao mlada glumica radila s Gallijem.
Kad sam bio dijete, moj otac je radio svoj zadnji film
nakon dugogodišnjeg odsustva zbog fašizma.
Bio je antifašist i kao takav bio je pod političkim progonom.
Njegov otac Vincenco Leone,
bio je poznat glumac i režiser
u ranim danima italijanskog nijemog filma,
pod umjetničkim imenom Roberto Roberti.
Bio je omiljeni režiser Francesce Bertini,
zvijezde italijanskog,
a nekoliko godina i svjetskog filma.
Bio je režiser i Bice Waleran, koja će kasnije postati njegova supruga,
još jedna velika diva nijemog filma.
Kada je italijanski film zapao u krizu,
Vincenzo Leone, odnosno Roberto Roberti je
režirao neke od najspektakularnijih filmova
20-tih u Italiji, poput Fra' Diavola.
Vincenzo Leone je želio načiniti filmove popularnim,
dostupnim svima
da se time oplemene.
Imam dojam da je Sergio
išao istim putem kao i njegov otac.
Samo jednom sam vidio Sergia da nije mogao govoriti,
bio je u suzama,
kada je pričao o svom ocu.
FILMSKI HISTORIČAR
Festival starih italijanskih filmova
se održavao,
rečeno mu je da se film njegovog oca prikazuje
u drugoj sali.
Izašao je, otišao da ga pogleda,
nakon čega više nije želio da razgovara.
Otišao je u suzama.
Rođen sam uz očevu frustraciju
što nije mogao raditi ono šta je želio,
ali ipak, živeći u kinu od jutra do večeri,
razgovarajući o filmovima sa mnom, davao si je oduška.
Kad sam napunio 14,
isprva sam imao potpunu averziju prema tom okruženju
i tom zanatu.
Kad je moj otac odlučio
da se umirovi u svom rodnom gradu,
Torrella dei Lombardi u regiji Irpinia,
osjetio sam čudnu, jaku potrebu da nastavim ono šta je on radio.
Došlo mi je to
kao nekakva obaveza.
Leone je, naime,
dosta toga režirao do kasnih pedesetih,
ali se njegovo ime nikad nije pojavilo.
U 1960-tim, dobija priliku da snimi svoj film.
On je shvatio da će to snimljeno na njegov način biti epski film,
film o protagonisti koji je apsolutni junak.
Želio sam razbiti koncept.
"Kolos sa Rodosa" je ironičan film.
Glavni junak je plejboj.
Koji je to parfem? Ruže, unuče moj.
Rodos je otok ruža, takođe.
I lijepih žena kako vidim.
Iz slika koje imamo,
moglo se vidjeti da je gospodario setom.
Zaista sam nametnuo žanr epske komedije.
Mislim da je žanr uvijek bio prvi aspekt,
tako da mislim da nije odistinski pokušavao da dosegne
do srca ljudi.
Pokušavao je doseći do dubina žanrovskih arhetipa
koji su ga interesovali,
a to je slično onome odakle ja dolazim.
Naravno, oni koji su imali koristi od Leonea,
više nego bilo ko iz moje generacije, bila je sljedeća generacija
koja je došla iza moje,
u kojoj je zasigurno bio Quentin Tarantino,
koji kao da je po rođenju bio odvojen od Sergia
i obilato iskoristio Sergiov uticaj.
REŽISER
U filmu Kill Bill,
ili čak u Nemilosrdnim gadovima i Odbjeglom Ðangu,
žanr je bio iznad svega.
Žanr iznad svega,
i zaista vjerujem da je to bio Leoneov pristup,
posebno u njegovim vesternima.
Ova kratka cigara pripada čovjeku bez imena.
Moj agent me nazvao i rekao,
"Hoću da odradiš vestern u Italiji."
Rekao sam: "Ne znam. Uzeo sam mjesec slobodno.
Uzeo sam odmor.
A ti želiš da uradim vestern u Italiji."
Potom sam rekao: "Ne, ne želim to raditi."
Clint Eastwood je bio instruktor plivanja.
Potom, dugo vremena
imao je drugu glavnu ulogu u vestern seriji "Rawhide".
Kako je kod tebe Rowdy?
Isto kao tu. Znaju da su ovce ovdje.
U jednoj od tih epizoda koju su mi poslali da pogledam,
a koja se zvala "Crna ovca", nije pričao, nije progovorio nijednu riječ.
Onda mi je moj agent kaže:
"Razgovarao sam s agenticom u Rimu
i obećao sam joj da ćeš pročitati".
Napisao sam scenarij za 15 dana.
Počinjalo je s mojom vizijom "Yojimba".
Ono šta me je najviše intrigiralo oko "Yojimba" je
da je tu upotrijebljen američki roman,
serija misterija.
Kurosawa je to pretočio
u svoju ideju samuraja.
Želio sam dovesti tu ideju nazad.
Rekao sam: "Ovo je Yojimbo, to je film kojeg volim.
Ideja da se iz te priče napravi vestern je odlična".
Rekao sam: "Ovo će ili zaista biti dobro,
ili će biti užasno".
I kako god, došao je na set
i ispostavilo se da je veoma šarmantan lik.
Slagali smo se odlično,
premda nisam govorio ništa talijanskog,
a ni on engleskog.
Znate, bilo je dosta znakovnog jezika
i mnogo toga i ovoga.
Najviše me dojmila indolentnost tog mladića,
bio je kao mačak, rođen lijen.
Izgledao je kao da spava dok hoda.
A onda kad dođe vrijeme,
dostiže nesvakidašnju brzinu
i dinamiku.
Ovo je dalo vrlo specifičan kliše,
šarm karakteru.
Nije ga bilo strah biti lud.
Mislim, znate...
Samo način pristupa stvarima.
Sviđalo mi se raditi to.
A on je bio odgovoran za moju karijeru
od tada, pa nadalje.
Posao koji je bio u stanju odraditi na Eastwoodu je čudesan.
Da je Eastwood ostao na onome šta je bio u američkom filmu,
ne bi nikad postao Clint.
Oduzeo mu je taj božanski aspekt
koji ga je činio krajnje nevjerojatnim.
Pozdrav, prijatelju moj.
Učinio ga je Bogom među ljudima.
Donio je i usadio rimsku indolenciju
u tijelo Clinta Eastwooda,
indolentnost u stavovima, manirima,
biti lukav i budan istovremeno,
mudar, pametan.
Zdravo.
Klapa, prva.
Evo me.
Bio sam u Papi-Colombo produkciji,
jer sam svoj prvi film želio napraviti s njima.
Moj debi je bio u objektu gdje su ta dva producenta imala studio.
Čuo sam zvukove.
REŽISER
Zvukove i glasove.
U jednom trenutku, čujem...
A onda, dolaze.
Bio je to gosp. Sergio Leone,
koji je pričao producentima o filmu s pucačinom.
Ljepota i šarm s kojima je opisivao su bili impresivni.
Čega se još uvijek jasno sjećam
je 1964., kad sam imao 14 godina.
Nešto što me je jako dojmilo bila je početna scena.
Početna scena s muzikom i zviždanjem.
To je bilo jedinstveno i rijetko
za bilo koji film kojeg sam gledao.
REŽISER
Bio sam student još uvijek
i o ulasku u filmsku industriju nisam ni razmišljao.
Mogu reći da je to zapravo jedan od elemenata
koji su me poveli prema učenju kako da napravim film
i postanem režiser.
Baxteri su tamo.
Rojosi tamo.
Ja tačno u sredini.
Gdje ćeš raditi šta?
Ludi zvonar je bio u pravu.
Na ovakvom mjestu se mogu zaraditi novci.
Ideja je bila:
Harlequin služi dva gospodara.
Don Miguel Rojo, želim razgovarati s vama.
Čujem da tražite ljude.
Mogao bih biti na raspolaganju.
Moram vam reći prije nego me unajmite.
Nisam jeftin.
On se postavlja u sredinu
i prodaje se i jednima i drugima
bez njihovog znanja, te ih okreće jedne protiv drugih.
Pripremi tri mrtvačka sanduka.
Ove sam filmove prvi put gledao šezdesetih.
Voljeli smo američku muziku i američku odjeću.
Bili smo, kako je to Jean-Luc Godard nazvao,
"djeca Marxa i Coca-Cole".
Volimo vestern filmove,
ali baš i ne prihvatamo ono za šta se zalažu.
Ono u čemu je Leone uspio, je prepričavanje priče za generaciju
koja više nije vjerovala u to.
Na određeni način, Sergio Leone
je to oživio na neki svoj način.
Ja sam vrlo zahvalan, svi mi,
moja cijela generacija,
jer smo odrasli na vesternima,
Howard Hawks, Raoul Walsh i John Ford,
pa i Kurosawa koji je pravio neku vrstu vesterna na istočnjački način.
Odgojeni smo na tome.
Bilo je ogromno uzbuđenje
kad sam prvi put gledao Za šaku dolara.
U Fordovim filmovima,
kad glumac otvori prozor,
uvijek je to da bi pogledao u beskonačnu budućnost.
U mojima, kad otvore prozor,
sve što vide je teror i strah
da ne dobiju metak među oči.
Kad smo završili, nisam ništa čuo ni od koga.
Nisam čuo ništa iz Rima.
Nikad ništa.
Pitao sam se šta se desilo s tim filmom.
Prikazivanje je počelo u Firenci.
U petak su zaradili 600000 lira.
800000 u subotu,
milion i tristo u nedjelju.
U ponedjeljak se očekivalo 100000 lira,
a zaradilo se milion i pol.
Mit je došao u Rim.
A onda, potpuno iznenada u Varietyju su izjavili
da je gotovo s vesternima, osim ovog jednog
malog vesterna kojem ide jako dobro,
Za šaku dolara, s Clintom Eastwoodom.
Pomislio sam: "Jesam li ja u tome?" Rekoh, nije to to.
Zvao se Veličanstveni stranac.
Originalni naziv filma Za šaku dolara,
bio je Veličanstveni Ray.
Ako pregledate snimke snimanja
koje su odnedavno dostupne, vidjet ćete sivu ploču, klap:
Veličanstveni Ray, potom Veličanstveni stranac,
koji je bio drugi naziv.
Tek je u post-produkciji promijenjeno u
Za šaku dolara.
Kad se čovjek s revolverom sretne sa čovjekom koji ima pušku,
rekli biste da je onaj s pištoljem mrtav.
Da vidimo da li je to tako.
Ono šta je Leone uradio u filmovima s Clintom Eastwoodom
je bilo potpuno različito od svega.
Sve je bilo vezano uz pejzaž.
Odmah se znalo, odnosno ja sam znao, da to nije američki zapad.
REŽIJA
REŽISER
Razmišljao sam kako je to vrlo zanimljivo.
Kažu vestern,
ali ga ne osjećate kao vestern.
Prikazivao je svijet heroja i demona.
Istovremeno s prikazivanjem takvih ikoničnih simbola
dobrog i zlog.
Prikazivalo ih se s prelivanjem
gdje je dobro imalo zlog,
a zlo imalo dobrog u sebi.
REDATELJ, GRAFIČAR
ZA DOLAR VIŠE 1965
Neki su likovi bili izvan zamislivog.
Bili su veći od života.
Bili su moram reći, kao iz crtani likovi.
Bio je svjestan stripova.
Opet, ne mogu govoriti u njegovo ime,
ali kad to pogledam, kažem
okay, znaš, on je iz mog plemena,
i ja sam dio toga.
Lee Van Cleef izgleda kao iz stripa.
Ovo "kao iz stripa" upotrebljavam kao kompliment.
Natjeralo me je da posmatram kako je svaki kadar svake snimke
bio uređen,
i na taj sam način počeo raditi svoje skice, s malim panelima,
zamišljajući da su to kadrovi koji se miču.
Za mene, Divlji zapad su uglavnom bajke i fantazije.
Ima tu i historijskih likova,
ali su i oni vezani za mitove, legende, bajke.
Jedno specifično sjećanje koje imam
kada sam gledao Dobar, loš, zao
je početna scena.
Znači, sjedimo u kinu,
počinje film.
Vidiš pustinju ili šta već.
I onda u kadar uskače lice Ala Mulocka.
I onda vidimo da...
da moj očuh,
Kurt, koji je sjedio do mene, kaže:
"Oh, dobro, ovaj lik je definitivno onaj ružni".
Robert Rodriguez.
Jedna od stvari koja nas je povezala kao saradnike
se desila kada me je upitao da li ima filmova koje bih želio pogledati
za zagrijavanje pred snimanje Sin Cityja,
Izabrao sam Dobar, loš, zao.
Sjedimo jedan do drugog,
i udaramo se laktovima,
jer smo obojica tako jako to željeli gledati.
Govorio je stvari poput:
"Zaboravio sam ovaj dio. Zaboravio sam kako je dobar!"
Znate, bili smo poput dva mala dječaka.
LO
Tu je aspekt njegovog odabira glumaca
i mislim mog odabira glumaca,
gdje pokušavamo stvoriti novu mitologiju, nove mitove
od tih glumaca.
ZAO
Tuco. On je najbolji filmski lik.
Jedan od najboljih svih vremena.
On je očigledno najbolji filmski lik.
Tuco Elija Wallacha je mislim
jedna od najvećih komedijskih izvedbi svih vremena,
u tri najbolje komične izvedbe.
Komično je na način,
u maniru commedie dell'arte,
vrlo evropski,
preciznije italijanski,
i, toliko često rečeno, kao u operi.
Mislim da je tu tako mnogo humora
u svim vesternima koje je Leone napravio,
posebno u prva tri koje je uradio s Clintom.
Mislim da je to jednostavno veoma, veoma važno, znate,
imati smisla za humor u svemu ovome,
jer da ga nije imao,
ovi filmovi bi bili
mnogo konzervativniji, onako u stilu u američkog vesterna.
Ali on je otpustio sve kočnice.
Koliko sad vrijediš?
Koliko?
2000 dolara.
-Tako je. 2000 dolara. - Da.
2000 dolara.
Kurvin sine!
Platićeš za ovo. Nadam se da ćeš završit' na groblju.
Snimao sam film u Kaliforniji.
Rekli su mi: "Ima jedan italijanski režiser
koji te želi u filmu".
"Kakvom filmu?"
"Špageti vestern".
"To je kao havajska pizza. Nikad za to nisam čuo".
Predstavili su me Sergiu Leoneu.
Rekao je: "Želim da ti pokažem moju uvodnu špicu na ekranu"
REŽIJA
Pisalo je Sergio Leone. A onda...
Onda su hicima skinuli ime.
Kad je završilo, rekao sam:
"Radiću film. Gdje želiš da idem?"
Moj posljednji film Dobar, loš, zao,
je avanturistički vestern,
jer je to priča o tri veličanstvene
i simpatične bitange,
smještene u kontekst građanskog rata.
Izgrade most,
prelaze preko njega, a trebalo ga je dići u zrak.
Clint je rekao: "Ovo je moj treći film sa specijalnim efektima.
Napraviće veliku eksploziju na mostu. Budi oprezan".
Mjesecima su gradili most,
a kapetan španske vojske će postaviti dinamit.
Postavljaju se tri kamere,
jedna tamo u blizini eksplozije na mostu,
u usporenom snimku,
jedna tu, i jedna u rovu gdje ćemo mi biti.
Htjeli su da se samo malo povučem,
ali da stojim, pa sam rekao:
"Ne mislim da ću se samo malo povući.
Povućiću se poprilično".
Rekao sam: "Idem gore, na vrh brda".
Eli kaže: "Okay, nekako se i meni ide na brdo".
I ja sam rekao: "Okay". Tako smo se i popeli.
A čovjek, Italijan zadužen za specijalne efekte,
rekao je španskom kapetanu: "Velika je čast.
Vi ćete dići most u zrak.
Samo sastavite ove dvije žice kad kažem "Pali"".
Jedan od njegovih asistenata prilazi i kaže:
"Gdje želite da stanem?
Gdje da idem? Recite mi."
A onaj Italijan zadužen za specijalne efekte kaže: "Pali".
I tu dolazi do eksplozije, velike eksplozije.
Kažem Eliju Wallachu:
"Vjerovatno nisu ni upalili kamere".
Šalio sam se.
Iznenada vidim Sergia kako ide cestom,
vatra iz očiju.
Kamere nisu snimale, niko nije znao da ide akcija.
Čuo sam ih kako viču,
ali njega nisam mogao razumjeti ni na jednom jeziku,
jer je bio bijesan.
Leone je vikao: "Hoću da ga ubijem. Ubiću ga".
Taj čovjek, čim se to dogodilo, uskočio je u džip i odvezao se.
Pobjegao je.
Španska vojska koja je namjestila eksploziv i sve to,
osjećala se tako loše jer su dopustili da se prerano detonira,
pa su obećali da će sve ponovo izgraditi.
Vratili su se. Izgradili su ga za četiri dana.
Ali i tada, Clint i ja smo bili na vrhu brda.
DOBAR, LOŠ, ZAO 1966
Imao je petlju.
On je pokušao mnogo stvari kojih bi se drugi bojali.
S tako mnogo elana i entuzijazma, činio je
da stvari uspijevaju.
Ne znam da bi neki američki režiser uspio tako nešto.
Znao je povesti nas sa sobom.
Imao je strasti za nas.
Imala sam taj osjećaj da je porodica bila iznad svega ostalog.
Imam samo poneko sjećanje iz djetinjstva.
Sjećam se onih napuštenih, prašnjavih krajeva,
nije bilo djece, samo odrasli.
Morali smo biti tihi jer je snimao.
To je bilo jako dosadno za jedno dijete.
Imam divna sjećanja.
Kad te kao dijete neko povede na set,
bila je to fantastična igra.
Najviše sam uživala kad sam oblačila kostime
kako bih statirala na filmu.
Bio je snažno vezan za porodicu.
Prije snimanja filma Zabava je lijepa, proveo sam mnogo mjeseci kući,
vidio sam odnose između njega, supruge i djece.
Obožavao je svoje dvije kćerke,
Andreu i svoju suprugu Carlu.
Bila je to divna porodica.
Ljudi koji su činili tatinu ekipu su
bili ljudi koji su nam često dolazili,
bili su prijatelji.
Nikad nisam bila u šoku od boravka na nepoznatom mjestu,
bilo je to poznato mjesto.
Za mene je to bila divna igra, lijepo putovanje.
Bio je to način da se okupimo na odmoru.
Bio je to drugačiji odmor od
odmora kakve su imali moji prijatelji,
koji su imali normalan i mirniji život.
U Italiji ne postoji Divlji zapad, nema graničnih područja,
nema bandita, nema Indijanaca,
nema Zlatne groznice.
Dakle, motiv za snimanje ovih filmova nije historija,
to je kino.
I ako je američki vestern mit,
onda je italijanski vestern mit o mitu.
Po meni,
ove filmove bih smjestio tačno kao liniju razdvajanja
između dvije vrste:
italijanske komedije,
antičkog spektakla, epa,
italijanskih epova iz drevnog svijeta misterije,
i čistog modernizma,
kinematografskog modernizma.
Vjerujem da su bili početak moderne kinematografije.
Imate novu holivudsku kinematografiju, imate klasičnu.
I mislim da se tu, tačno između kraja klasične,
i početka nove holivudske kinematografije
nalazi "Dolarska trilogija"
DOBAR, LOŠ, ZAO 1966
Nazvao je to Amerika.
Nazvao je to američki zapad.
Bio je to mitski američki zapad koji nikad nije postojao.
Koristio je zapanjujuće kamene terene Španije
da stvori čitav svijet od tih prostranstava.
Sva ta njegova udaljena mjesta, sve njegove lokacije,
bilo da je to negdje u Almeriji,
sve te poznate lokacije koje je Leone koristio za svoje vesterne,
sve je to veoma, veoma ličilo na Ameriku.
Zbog korištenja vrlo jednostavnih pozadina,
činio je nevjerovatne stvari u prednjem planu.
REŽISER
U Libérationu, prije oko 30 godina,
objavljena je anketa.
Postavili su pitanje za dvjestotinjak režisera.
Pitanje je bilo: "Zašto snimate filmove?"
Po meni se istakao odgovor Davida Lyncha:
"Da stvaram univerzume i vidim je li uspjelo."
Za mene, Sergio Leone je stvarao univerzume koji uspijevaju.
DOBAR, LOŠ, ZAO 1966
Dobar, loš, zao, Šaka puna dolara,
to su putovanja.
To su herojske odiseje.
U Leonevim filmovima sve je epsko.
Ne samo scene pucnjave i bitaka, nego i ono između.
Više je osjećaja.
REŽISER
Ovo je ona vrsta stvari koje samo film donosi,
koje samo režiser može prenijeti na platno.
Ne mogu se predstaviti u pisanoj formi,
i nemoguće ih je prenijeti u drugom obliku
na isti način.
Mislim da je bio jedan od onih stvaraoca
koji su mi onako na glasan način demonstrirali
šta sve režiser može uraditi.
Dobar, loš, zao je prvi Leoneov film kojeg sam gledao.
Bio sam klinac,
ali mislim da nisam imao pojma da gledam film
snimljen dekadu, dvije, tri prije toga.
Osjećao sam da gledam nešto sasvim novo,
bezvremensko i savremeno.
Obračun na kraju,
je bilo jedno dugo čekanje
gdje oni samo stoje tamo.
A kamera je glavni protagonist,
jer ide u krug.
Okreće se i okreće u pratnji muzike.
Ako ste života u sebi i gledate to, puls vam lupa.
Onda, iznenada,
čuje se zvuk koji je skoro kao zvuk jednog pucnja, a svi su pucali,
i gine ko treba da pogine.
U većini avanturističkih filmova,
to bi bila beskrajna scena
u kojoj oni love jedan drugoga,
ranjavaju jedan drugoga, razgovaraju jedan s drugim,
razgovaraju, razgovaraju i razgovaraju...
Moriccone je riješio ovaj komplikovani dramski problem.
Ovdje radimo na istraživanju
dva motiva za moj zadnji film
Za šaku dinamita
Tata je imao granice od kojih nikad nije odstupao.
Mogli ste mu reći da je tu najbolji pjevač na svijetu,
on bi rekao:
"Možda bi mogao otpjevati pjesmu, ali Ennio radi soundtrack.
Nije bilo rasprave."
Sjećam se kad sam radio moj prvi film, Za šaku dolara,
nisam želio Ennia Morriconea jer ga nisam poznavao,
bio sam naviknut na drugog muzičara.
Upoznali smo se dva dana kasnije, jer su producenti to željeli.
Tog trenutka smo kliknuli.
Mislim da bi sada trebali raditi,
moj dragi prijatelju Ennio. Idemo.
Bili su u potpunoj harmoniji.
Tata i Ennio su radili na stihovima za Za šaku dinamita.
Ennio počinje smišljati note, a tata mu kaže:
"Da, ali napravi to malo više sladunjavo ovdje".
Napravi to malo više sladunjavo, o djeci se radi.
Bila je to svestrana saradnja,
zajednički su stvarali.
To je bila savršena fuzija.
Sjećam se Sergia kad smo bili u trećem razredu.
A onda je nestao, jer je promijenio školu iduće godine,
i nisam ga vidio dugo godina,
dok nije došao kod mene i tražio da uradim muziku za film
Za šaku dolara.
KOMPOZITOR
Uradio sam taj film vrlo rado,
imao sam ideju na pameti i razvio je.
Zviždanje i instrumenti u pratnji
su bili kitnjasti i nije imalo veze s
tim čudnim zvukom udaraljki.
Kombinacija instrumenata koji zvižduću,
električne gitare, teme i vesterna.
To se nije čulo prije i promijenilo je svjetsku muziku.
Muzika je zvučala skoro kao karnevalska.
Zvučalo je kao da su se Beach Boysi sreli sa Duaneom Eddyjem,
upoznajte Divlji zapad snimljen u kupatilu. Divno.
ZA DOLAR VIŠE - 1965
Mislim da sam u svim Sergiovim filmovima
svaki put mijenjao fizionomiju muzike.
Muzička kutija u drugom filmu je bila dio priče, scenarija.
Međutim, nije svaki put prikazana u sceni.
Ponekad, kad smo snimali bez muzičke kutije u sceni,
postajala je apstraktan predmet.
Bilo je veoma važno postaviti taj aspekt zvuka
u odnosu na priču.
U Bilo jednom na Divljem zapadu,
usna harmonika postaje protagonist.
Da, nastavi. Sviraj, usnu harmoniku.
Sviraj pa nećeš moći da sereš.
Samo pazi na te falš note.
Ovako?
Shvatio je da ako instrument proizvodi zvukove
dok ga se može vidjeti na ekranu,
a čujemo ga ponovo dok nije u kadru,
taj instrument postaje fundamentalni podsjetnik
koji se povezuje sa značenjem filma.
BILO JEDNOM NA DIVLJEM ZAPADU 1968
To je bio njegov važan trik.
Drži voljenog brata sretnim.
Niski i visoki tonovi muzike i dizajn zvuka
su veoma, veoma jedinstveni i krajnje dramatični.
REŽISER
Različite muzičke fraze i melodije
su ustvari skoro kao jezičke fraze.
One zapravo oslikavaju informaciju, ne samo emociju.
Kada se ti razni rifovi
ili razni vodeći instrumenti začuju,
oni započinju konverzaciju s publikom.
Morricone je u potpunosti koautor Leoneovih filmova, jer
ih ne možete zamisliti bez Morriconeovih nota.
To je bilo vrlo ljubazno od njega.
Nisam radio scenarije.
Naravno da je mislio na značenje muzike uz sliku
i da stvarni zvuk filma nije samo dijalog,
već da je značila jednako kao dijalog,
nešto više od dijaloga:
apstraktno tumačenje riječi.
Muzika je bila suštinski dio pripovijedanja u Sergiovim filmovima.
Leone je bio oči, Morricone uši,
a zajedno su činili genijalan tim, kao Hitchcock
i, znate, Herman.
Sergiovi filmovi su bili tako dobri da bi izdržali čak i lošiju muziku
od one koju sam ja napisao.
Muzika nije dio filma, muzika ga tumači,
podržava ideje koje kompozitor ustupa filmu
i naravno, režiseru.
BILO JEDNOM U AMERICI 1984.
Misli glumca koje on ne izgovori
se mogu predstaviti muzikom.
Izgled glumca koji se ne pomiče,
koji je osjetio nešto nepodnošljivo iza ili ispred sebe.
Ovo je sin sekretara Baileya.
Ime mu je David, baš kao tvoje.
Bilo je puno sumnji, sjećanja,
strašnih stvari, ili veoma jednostavnih stvari.
Morriconeova muzika daje karakteru veću dimenziju
i poboljšava ga u psihološkoj građi.
Kad dođem do emocionalne, određene,
sentimentalne scene s muzikom u pozadini,
ponekad iskočim iz šina i kažem:
"Vidi, baš me briga za direktno snimanje,
muzika u pozadini ostaje,
jer mi pomaže.
Sinhronizovat ćemo ovaj komad kasnije."
S muzikom na setu
dešava se nešto sveto i posebno.
Potrebna je veća koncentracija sviju.
REŽISER
Velika harmonija je ono šta objedinjava
rad sviju na najbolji način.
Ovo je posebna scena koju sam napravio tihom, jer se
vidi očima protagoniste,
a kojeg otkrivamo na samom kraju ove scene.
Šalji malo manje dima.
Malo manje dima!
Snimamo.
Klapa. 28-1, prvi put. Akcija.
Muzika ima apsolutno ključnu istaknutu ulogu u prednjem planu.
Po meni, to je više kao nijemi film, znate,
taj koncept nijemog filma, koji naravno,
nikad nije bio nijemi,
uvijek je otvoreno išla muzika u pratnji.
Možda je Sergio Leone bio posljednji veliki stvaraoc nijemog filma.
Dao je slikama izvanrednu snagu.
Sergio je mnogo radio na tišini.
Čijoj tišini?
Glumaca, karaktera.
Na tišini gledanja scene.
Ta tišina je istina, predstavljena muzikom.
U tom trenutku muzika je predstavljala samu sebe
na veoma bitan način za tu scenu,
zbog onoga šta se dogodilo ranije i zbog onoga što će se dogoditi kasnije.
Muzika govori o onome šta je bilo i šta će biti u filmu.
Leone je zaista znao kako da kreira usamljenost i izolaciju
uz minimalno korištenje vrlo specifičnih zvučnih efekata.
Moj otac je pridavao mnogo pažnje zvuku.
U Enniu je našao više nego plodno tlo.
Da?
Tu, čak i s alatom, dobro.
STRUČNJAK ZA ZVUK
Ove smo upotrijebili za korake Roberta De Nira
u Bilo jednom u Americi.
Radio sam s Renatom Marinellijem, koji je bio Sergiov stručnjak za zvuk.
Sve se reprodukovalo u studiju.
Danas kompjuteri pomažu uređivati.
Prije se radilo u studiju,
i morali ste biti podobni.
Leone je izgledao prgavo,
ali je ipak bio raja.
Bio je komičan i zahvalio bi se za posao koji si odradio.
Kada uđe na polje,
napravi mi zvuk konja u pozadini,
naznači njegovo prisustvo.
Isto je.
Neka bude malo manje glasno, smetaće.
Uvijek sam se upoznavao s kreatorima zvukova.
Šalili smo se govoreći:
"Utihnite kreatore zvuka jer se muzika mora čuti."
Takav je bio naš zabavni, šaljivi razgovor.
Morricone je bio karakter.
Kada uđe u prostoriju, osjetila se samouvjerenost.
Šalili smo se.
Jednom prilikom dok je miksao, u dogovoru sa Sergiom Leonem,
Fausto je promijenio muziku.
Ennio je znao zaspati u hodniku,
a onda bi napravili zamjenu i pustili muziku nekog drugog muzičara.
Tada bi se probudio.
"Šta se desilo?"
A ovaj bi odgovorio: "Zar ti se nije svidjelo?"
MIKSER ZVUKA
Upoznao sam Sergia Leonea kad sam radio na
Dobar, loš, zao.
Od tad, pa do
Bilo jednom u Americi, miksao sam sve.
FILM SERGIA LEONEA
Leone stvara sopstvenu ekspresivnu revoluciju
na svom sopstvenom polju.
Možda je najbolji primjer početak filma
Bilo jednom na Divljem zapadu.
One uvodne špice koje su ušle u historiju.
Škripanje mlina i sve to.
Napravio je najljepšu muziku ikada.
Kada smo išli miksati, Ennio nije bio prisutan.
I tako, kaže on meni:
"Fausto, skini ovu muziku."
"Sergio, jesi li siguran?" "Skini ovu muziku."
Ti realistični zvuci nisu negiranje
Morriconeove muzike.
Oni su plod njihove intenzivne saradnje.
Ennio je došao da obiđe miksanje.
Na početku nismo mu ništa rekli.
"Sergio, napravio si najljepšu muziku ikad."
Nije to uzimao lično.
Film je 70 godina bio umjetnost sinteze.
Leone nam je pokazao da je moguće
opisati život čovjeka u 90 minuta
i objasnio kako da zaustavimo vrijeme,
produžimo, transformišemo, umnožimo,
i kako film može biti umjetnost pričanja o čekanju,
i pričanja o dešavanju ničega.
Ovo pripada književnosti, a ne filmu.
Ono s muhom uhvaćenom u cijev pištolja je bila moja ideja.
Sigurno, jer kasnije sam se Sergiu mnogo hvalio s tim.
Nikada ne osjećate tjeskobu direktora montaže
koji neophodno mora zaključiti jednu situaciju,
da bi stvorio prostor za sljedeću.
Priča mora samostalno disati.
Osjećaš to, i to je posebno, novo i savršeno.
Bilo jednom na Divljem zapadu je umjetnički film, odnosno,
krenuo sam je pričati kroz parabolu,
jer je to mogla biti i bajka,
ili vestern koji priča priču o rođenju američke nacije.
Bilo jednom na Divljem zapadu je Leoneovo remek djelo.
To je vestern, ali nije.
To je elegija određene forme filma.
Bio jednom jedan
dječak u Trastevereu, koji je gledao vesterne.
Bio jednom jedan žanr, vestern
dok nije izgubio ono bajkovito u sebi.
Bio jednom jedan historijski
trenutak kada su pređene granice
dolaskom željeznice.
Dakle, svi ovi "bio jednom jedan",
zašto da se ne napravi jedan rekvijem za sahranu vesterna?
I tako nam on donosi dva karaktera iz italijanskog novog vala,
ne njegove uobičajene scenariste,
ne Luciana Vinzenzonija, niti Sergia Donatija,
već Bernarda Bertoluccija,
koji je stvorio jednu značajnu stvar i doprinio nekim drugim stvarima,
te Daria Argenta,
koji je bio kritičar u rimskim večernjim novinama Paese Sera.
REŽISER
Bio sam vrlo mlad.
Za mene je biti sa Sergiom Leoneom bila ogromna čast.
Zajedno sa Bernardom i Sergiom
napisao sam materijal koji je postao osnova za film.
U početku smo se sastajali kod Sergia.
Potom kod Bernarda ili kod mene.
Ovaj posao je dugo trajao, dva ili tri mjeseca
Glavni lik bila je žena.
U svojim filmovima nikada nije radio sa ženama.
Mislim da je razlog što je uzeo Bernarda
i mene, zato što smo bili mladi.
Mislio je kako tadašnji scenaristi u određenoj dobi
nisu znali ništa o ženstvenosti.
Ja sam napravio prvi, a Bernardo drugi dio.
Kasnije smo zajedno otišli
u kopirnicu, sa velikim paketom papira,
i ta je žena počela pisati.
Čekali smo tamo dok je pisala,
jer smo ga željeli preuzeti.
Postao je vrlo strastven oko ove priče.
Toliko mu se svidjela da bi tu i tamo znao reći:
"Ova scena, divna je".
Bili smo oduševljeni tom činjenicom, bio je to važan trenutak.
Bilo je to novo u Leoneovim filmovima.
Likovi su važni.
To nisu samo lutke koje se kreću kao figure na šahovskoj ploči
odigravajući svoje uloge u vesternu.
Važna je interakcija likova. Stalo nam je do toga.
Zabrinuti smo kad ustrijele McBain familiju,
do kraja filma se toga sjećamo.
BILO JEDNOM NA DIVLJEM ZAPADU 1968.
Ovo je novo za Leonea.
Druga vrsta filma,
više interijera, a to počinje s Bilo jednom na Divljem zapadu.
Bilo jednom na Divljem zapadu mi je najdraži.
A zanimljivo je da kad sam ga gledao prvi put,
shvatio sam to odmah.
Kada sam gledao film prvi put, mislim,
bio sam potpuno obuzet.
A Leoneov film mi je bio prilično dalek, stran,
daleko od vesterna kakve sam poznavao.
Sergio je uzeo neke vrlo slavne glumce
u to vrijeme, među kojima se isticao Henry Fonda.
Najfiniji glumac u filmskoj historiji Holivuda.
Mogu vam ispričati tu anegdotu. Došao je u Italiju transformisan.
Bio je neko drugi.
Imao je crnu kosu, zulufe u španskom stilu,
čak i crne kontaktne leće.
Pustio sam ga.
Polako i pažljivo sam pokušao odložiti njegovo predstavljanje.
Svaki dan po malo, uspijevao sam ga ubijediti da ukloni nešto od te maske.
I na kraju prije snimanja, kažem mu:
"A da možda ukloniš i te crne kontaktne leće
čine ti pogled ukočenim i monotonim?
Imaš tako divno izražajne oči."
I skinuo ih je.
Postavljam kolica iza njega
i skoro naglo kružim,
otkrivam da je taj strašni ubica,
niko drugi nego Henry Fonda.
I on, kao velik i iskusan glumac kaže:
"Isuse Kriste, sad mi je jasno."
Šta ćemo s ovim, Frank?
Kad je Leone izabrao Henryja Fondu,
koristio je svoju karakterizaciju Wyatta Erpa da se zajebava s publikom.
Sad kad si me prozvao imenom.
Ne pokušava vas ubijediti da ignorišete činjenicu
da je Henry Fonda potpuno dobar momak.
On i želi od vas da s tim pristupite.
On time želi da vas podrije.
On vas želi raspametiti.
Volio je Johna Forda, Howarda Hawksa,
te velike mitove američkog vestern filma.
Međutim, osjećao je potrebu da na drugi način ispriča njihove priče.
Moram ići sada.
Oduvijek je volio Claudiu Cardinale.
Claudia Cardinale je bila u Monument Valleyu,
što je bilo vrlo američki.
Vrlo američki.
Napravili su pravu italijansko-američku kašu,
dovodeći nju u Monument Valley.
To je bilo drsko i divno.
Biće to lijep grad, Sweetwater.
I Peckinpah i Leone su,
svako na svoj način, shvatili snagu filmova Johna Forda.
Iskoristili su mitski aspekt i samo ga okrenuli u drugom pravcu,
konkretno, u pravcu kapitalizma,
iskorištavanja, ugnjetavanja, rata, znate, izgradnje imperije.
Ne borim se da drugima nametnem svoje ideje,
borim se da drugima ne dopustim da svoje ideje nameću meni.
Zabava treba da bude vozilo, bicikl da bismo
izrazili nešto šta nas interesuje,
ali da ne zauzimamo stav.
Ako zauzmeš stav, znači praviš reklamu,
a to je film kakav ne volim.
Nije pravio lagane filmove.
Bili su politički i veoma teški.
Mnogo razmišljanja stoji iza njih, i mnogo posvećenosti.
REVOLUCIJA JE ČIN NASILJA MAO TZE TUNG
ZA ŠAKU DINAMITA 1971
Ne bih to uradio da sam na tvom mjestu.
Zašto?
Mnogo je filmova snimljeno u to vrijeme,
u šezdesetima, koji su bili anti vesterni.
Bilo je to vrijeme revizije, revizije mitova.
Uvriježio se anti-mitski pristup. Mitovi su loši.
Evo vam stvarnost.
Molim te, ne govori mi o revoluciji!
Znam sve o revolucijama i kako počinju!
Oni koji čitaju knjige,
idu kod onih koji ih ne čitaju, siromašnima,
i kažu: "Došlo je vrijeme za promjene!"
Znam o čemu pričam kad se govori o revolucijama.
Bio je jako zainteresovan da napravi film,
anti-revolucijski film o revoluciji u Meksiku,
koji će u osnovi pokazati kako je revolucija zbrkana, a na kraju,
militarizam pobjeđuje.
Oni koji čitaju knjige idu kod onih koji ih ne čitaju,
siromašnima, i kažu: "Došlo je vrijeme za promjene!"
Znači, siromašni prave promjene, ha?
A onda, oni koji čitaju knjige,
sjednu za velike sjajne stolove,
pričaju i pričaju, jedu, i jedu, eh?
A šta je bilo sa siromašnima?
Mrtvi su!
To je tvoja revolucija!
Čak je i tamo obradio neke stvari na svoj način,
onako kako ih je vidio kao dječak koji je znao kako se igrati,
ali je znao i kako svijet odraslih funkcioniše.
U Za šaku dinamita, postoji referenca za Fosse Adreatine,
Adreatinske pećine, onaj čuveni pokolj
koje je SS počinio nad civilima Rima,
koji se desio kad je Leone imao 12 ili 13 godina.
Znači, on je svoju ličnu historiju
i historiju vremena u kojem je živio, utkao u te filmove.
Išlo je jako loše s ljevicom u Italiji,
i mnogo ljudi je loše mislilo o tome.
A Pasolini je rekao: "Ne slažem se s politikom,
ali to je ozbiljan posao".
U retrospektivi to izgleda kao dio slagalice koji nedostaje
da se sastave Bilo jednom na Divljem zapadu i Bilo jednom u Americi.
Nisam uvjeren da je to bilo s namjerom,
ali sada počinje da izgleda tako.
Kasna 1967., rana 1868.,
Otišao sam u Ameriku s namjerom da pokušam uraditi
"Bilo jednom u Americi".
Dugo vremena me je ta ideja pratila.
BILO JEDNOM U AMERICI 1984
PRODUCENT
Bio sam u Kanu
i na terasi Carlton hotela sam vidio
nekoga ko je ličio na Budu,
a kako je Buda bio mrtav, znao sam da to nije on.
Mogao je biti i Orson Welles, ali znam da sam upravo ručao
s Orsonom Wellesom u Los Anđelesu.
Mogao je to biti samo Sergio Leone.
Prišao sam i rekao: "Zdravo, zovem se tako i tako.
Tvoj sam veliki obožavatelj. Samo ti želim stisnuti ruku".
Rekao sam: "Nisam već dugo gledao tvoje filmove".
A on će, "Reći ću ti jednu tajnu.
Odbijao sam filmove
zadnjih 11 godina,
jer ima samo jedna stvar koju želim raditi,
a to nešto se zove Bilo jednom u Americi.
Pitao sam:"O čemu se radi?"
Onog trenutka kad sam dovršio "O čemu se radi?"
dobio sam četvorosatni, kadar po kadar,
opis filma.
Zapravo, ja sam stranac.
Sergio Leone je bio gigant.
I kažem: "Wow"
Veoma sam tvrdoglav, veoma uporan.
Zapravo, ja stvaram filmove, volim stvarati.
Moram duboko voljeti film, iznutra prema vani.
Svo vrijeme između 1971. i 1983.
je pokušavao skrpiti taj film.
To mora biti rekord u historiji filma.
Sergio Leone!
Postaje glavna figura Festivala filma u Kanu.
Tamo je redovno i dio je filmske kulture,
ali miruje.
Ponudili su mu da radi film Kum. Odbija.
Sad, ako me ljudi pitaju: "Je li Leone autor?"
Koliko bi drugih filmskih stvaralaca odbilo Kuma,
samo da bi snimili onaj film koji zaista žele?
Zašto niste snimali dvije godine?
Zapeo sam. To je prava priča.
Mislim da cijeli auditorij to zna.
To je zbog Bilo jednom u Americi?
da, to je zbog Bilo jednom u Americi.
Počeo sam planirati, ne mogu odbaciti priču.
Nadam se da ću probiti zastoj, vidjet ćemo.
To je bilo u centru pažnje 10 godina, ako ne i više.
Sjećam ga se kako nam je pričao o filmu,
i prije nego ga je napisao.
Mislim da nam je tata pročitao scenarij najmanje 100 puta.
Kad se vrati uveče, rekao bi:
"Ovo sam promijenio, uradio sam ovo."
Inicijalno ime filma je Bilo jednom, Amerika.
Onda je rekao kako je to malo pretenciozno.
Sergio je s mislima o Bilo jednom u Americi
u svojoj glavi, išao spavati, i budio se.
To mu je bila ljubavnica.
Doživjeli smo radost da gledamo kako njegov san konačno postaje stvarnost
kad se Arnon Milchann pojavio
u njegovom i našem životu.
Bio sam kao dijete: "Ovo je ludo. Ovo je divno. Idemo to napraviti".
Priča je savršen nastavak triptiha,
i stoga izgovor za gangsterizam,
američko sjećanje,
i izgovor za moje evropsko porijeklo
da bih izrazio svoju ljubav prema američkom filmu.
Podnaslov filma je mogao biti
Bila jednom jedna vrsta filma.
Sviđa mi se dio na kraju, kad on ostari, kad moj lik ostari.
Mnogo vremena smo potrošili na šminku Manlia Rocchettija.
Sad je to lako.
Ne moram kroz sve to prolaziti.
Boja će biti važna stavka.
Ovo su boje.
Pravi tonovi su, po meni, smeđa i bež.
Ovo je Lyric Theatre, uradićemo ga potpuno identično.
Bilo jednom u Americi je način mog oca
da razmišlja na veliko.
Želim ovaj orkestar.
Izgleda kao nešto iz knjige pripovjetki.
Zbog svoje melanholije
u odnosu prema prošlosti.
Mislim da je to bilo Sergiovo pismo svijetu.
To je bilo ono što je zaista želio
i osjećao neku poistovjećenost, neku vezu.
Na određen način, Bilo jednom u Americi
je očigledno bio jedan od zadnjih filmova te vrste.
To je velika, super produkcija sa zamahom,
urađena od strane velikog pojedinca, evropskog umjetnika, i to u Americi.
Mislim da mi je bilo 11.
Znam da sam kad smo počeli s filmom,
imala 11 godina, i napunila 12 tokom snimanja.
Nisam bila dijete koje je imalo ambicije stvarno biti glumac.
Nisam bila dijete zaljubljeno u filmove,
ili ih mnogo gledala,
ili znala mnogo općenito o filmu.
Snimanje filma je za mene bilo spektakularno iskustvo,
ali nisam zaista znala u šta ulazim.
Kako predivno prvo iskustvo je bilo
posmatrati ga kako snima scene i misliti:
"Ovo je nevjerovatno. Znači, ovako se prave filmovi?"
Samo posmatranje gdje je postavljao kameru,
brižnost i preciznost,
i promišljenost, i obzirnost koja se prožimala u svemu.
Nisam sigurna da bih postala glumica da nisam snimila taj film.
Svi smo bili nervozni dok je snimao prvu scenu,
jer prošlo je toliko godina...
Bilo mi je kao da ga prvi put gledam kako snima.
I tata je bio jako uzbuđen,
konačno je mogao
započeti svoj veliki san.
Prije nego smo počeli snimati,
nakon skoro godinu pripreme,
Sergio je imao ozbiljnu svađu sa De Nirom...
oko angažmana nekih glumaca na koje
smo se već obavezali.
Ludim.
Rekao sam: "Bob, već sam toliko novaca dao, znaš,
ne može ga se tek tako izbaciti".
Rekao sam: "Sjediš tu tako kao Buda".
On ih je pogledao i rekao:
"Dobro, znaš šta, ovo nije film
Roberta De Nira sa Sergiom Leoneom.
Ovo je film Sergia Leonea sa Robertom De Nirom.
"Hajde da se dogovorimo"
"Idi gore i pogledaj testove koje smo napravili.
I ako budeš imao bolju ideju, ja ću se složiti".
De Niro se popeo, sišao nakon par sati, i rekao:
"Znaš šta? Slažem se. Upravu si. Pogriješio sam".
I od tog trenutka,
bili smo skoro kao otac i sin, ili stariji ujak.
Voljeli su se.
Nije glumcima nametao ovo ili ono.
Uzdao se u to da ćeš uraditi kako misliš da je najbolje,
onako kako po tvom mišljenju nešto treba biti urađeno.
A onda bi vam dao smjernice, naravno.
Ali nije neko ko vam je stvarao osjećaj pritiska.
Bio je veoma pametan s glumcima u vezi s tim.
U jednom pravcu.
To je dolar i dvadeset.
Vječno je trajalo.
Radio sam na filmu skoro godinu
i osjećao sam kao da to ne želi privesti kraju.
Nikako nije pronalazio način kako prikazati moj dolazak
u New York, koliko se sjećam.
Govorio sam sebi, a možda i drugima:
"Mislim da Sergio ne želi završiti film".
On samo ide, znate.
I taj stil i način kako je to napisao i izrežirao,
sve mi je ukazivalo na to.
Mišljenja sam da je ugradio svoje srce i dušu u taj film,
i da je to njegov najbolje urađen film.
To je njegov najbolje promišljen film u smislu vremena i udaljenosti
likova i njihovog starenja, i dvije postavke
likova koji imaju različite uloge u različitom životnom dobu,
u različitim vremenima.
To je jednostavno bilo ogromno platno.
Bilo je to najambicioznije platno na kojem je ikad slikao.
Suštinski, napravio je film na veoma nostalgičan način.
Gledao sam svaku pojedinu scenu koja se odvijala
u njegovom realnom vremenu.
Nekako su mi nedostajali ti likovi.
Bio sam nostalgičan u vezi s njima,
i u vezi s tim kako vrijeme brzo prolazi.
Snimanje filma se s pet mjeseci produžilo
na 11, a on je našao način da, kako da kažem,
ne probijemo budžet.
Kao producent je bio veoma kreativan, ustvari,
kao filmski stvaralac.
Stop!
Uvijek su me impresionirali režiseri koji žele pričati priču,
tu su određene stvari, iako me nije možda privukla.
To je taj osjećaj,
to je za njih rad iz ljubavi. Moraju to napraviti.
A to doprinosi da se napravi poseban projekat
koji će se pamtiti još godinama kasnije.
Dođi ovamo i sjedi.
O, moj Bože. Bila sam prestravljena.
Bio je to moj prvi poljubac.
Bila sam tako uplašena. Bojala sam se.
"Moj je dragi bijel i rumen.
Koža mu je kao najfinije zlato.
Njegovi su obrazi kao lijeha od mirisa."
Iako se nije oprao od prošlog decembra.
Bila sam prestravljena tom scenom.
I znate, sad kad se sjetim toga, to je bio najčedniji poljubac ikad.
Toliko je čedan i jednostavan. A ipak za mene,
je to bila velika stvar.
Neko je tamo.
Sjećam se da je Sergio bio
tako divan oko toga...
Obliše me suze.
Bilo je tako slatko, jer on je bio...
postavio se očinski, brižno i zaštitnički.
Sjećam se kako me je upitao: "Jesi li OK da to danas uradimo?
Jesi li OK da uradimo ovu scenu danas?"
Kao, možemo mi to i drugi dan ako želiš,
ako nisi spremna, mislim, pa ko to radi?
Mislim da taj osmijeh predstavlja njegovo djetinjstvo i uzbuđenje
biti djetetom.
Rekao sam sebi, da sam ili idiot,
ili da gledam jedan od najboljih filmova u historiji.
Istovremeno, kad smo ga prvi put gledali, trajao je četiri i po sata.
Napravili smo kompromis na 4h i 15 min,
a završili smo na tri sata i 45 minuta.
Bilo je to, znate, kad već propadate,
propadate sa stilom, znate, kao Titanik.
Ili ćeš ostati na površini, ili potonuti,
nema sredine.
Nikad nije tražio aplauz ili simpatične filmske kritike.
Stiglo je s Bilo jednom u Americi.
Bio je vrlo iznenađen bukom
s kojom je film primljen na Festivalu filma u Kanu.
Njegovo iznenađenje kad se 15-20 minutni aplauz
produžio u vječnost...
Sjećam se njegovog izraza u očima, koji je kod ostalih
ostao neprimijećen, bio ustvari
nevjerovatno emocionalan za mene.
Narednog dana kritike su ga usrećile.
Kao i obično, kao što bi uradio u nekom od njegovih filmova,
a onda nije završilo tako dobro.
Imali smo pretpremijeru u Bostonu.
Došao je cijeli menadžment kompanija Warner Brothers i Ladd.
Nakon završetka, sjedim u hotelu u dva sata ujutro,
dolazi menadžment iz Warnera i kažu,
"Otkazujemo sutrašnju pretpremijeru u Washingtonu
i skraćujemo film".
A ja sam rekao: "Kako to mislite, ne možete to. Ja kontrolišem".
Potpisao sam. Ostvarilo se ono što mi je Sergio rekao:
neće biti više od dva sata i 45 minuta.
Imali su pravo raditi šta im se htjelo.
Ovo me najviše zabrinjava:
skraćujući ga na dva sata i 45 minuta,
prisiljeni su ga ponovo montirati, a to više nije moj film.
Sjećam se da kad sam ga gledao skraćenog,
smetalo mi je iz perspektive kreativnosti.
Sergio je čekao 11 godina da napravi ovaj film,
i potrošio još tri.
Tako da 15 godina,
iznenada odoše u ništa.
Bilo je to nešto šta mislim da ga je jako pogodilo.
Da sam bio na njegovom mjestu, zanimalo bi me
da vidim taj nered nakon uništavanja.
Nikad to nije želio gledati. To je bilo njegovo djelo.
Dobio je knjigu Harrisona Salisburya
o opsadi Lenjingrada od 1941. do 1944., 300 dana.
Želio je napraviti
prvu sovjetsko-američku koprodukciju u historiji.
Sjećam se odlaska u Lenjingrad, gdje je ispričao radnju cijelog filma.
Bila je stranica napisana u Lenjingradu,
imao je cijeli film u glavi.
A počelo bi scenom...
Vidite Šostakovićeve ruke na klaviru kako sviraju
Lenjingradsku simfoniju.
Kamera ide van, naravno kroz čipkane zastore.
Tu je rijeka i aktivnosti na njoj.
Prelazi rijeku i dolazi do linija
i linija tenkova.
Prilazi tenkovima, kamera ih prikazuje.
Ide prema zapovjedniku tenka.
Ide prema lijevom oku zapovjednika.
On kaže: "Pali!"
Mislio je na De Nira.
Jedan od njegovih saradnika bio je Tonino Delli Colli,
koji mu je zamucao:
"Znaš da ćemo pomrijeti u Rusiji?"
"40 ispod nule je ledeno,
bolestan si, a bićeš u rovu...
Zar ne možemo napraviti detektivsku priču smještenu u Pariz?
Zar ne možemo to napraviti u pozorištu? Mi smo stari ljudi."
Oduvijek mi je govorio da želi napraviti ovaj film.
Ponekad bih mu rekao:
"Ako imaš gotov scenario, daj mi da ga pročitam".
On bi rekao: "Nisam još završio".
Uvijek bi mi to govorio, znao je da ne može to.
TIŠINA
Naučio sam iz grandioznosti,
naučio sam iz njegovih snimaka s krana,
naučio sam iz njegove cjelokupne filmske tehnike
i uređivačkog ritma.
Da, naučio sam i uzeo koliko god sam mogao.
Ima jedan dio u našem poslu
gdje si više kao mehaničar koji koristi stari alat
koji leži uokolo, i pronalazi načine
da ugradi sopstveno razmišljanje i osobnost.
Dok sam proučavao Leonea i učio kako da...
u suštini dam sve od sebe da smislim nove mašine.
Način na koji on okuplja sve pojedine dijelove u jedan veliki orkestar,
koji će tako precizno uštiman na najkompleksnije emocije
svirati za vas.
Za mene je to jednostavno inspiracija.
Neke stvari vam dođu s gledanjem ovih filmova,
ne osjećate da su vezane za određeno doba, mislim.
Osjećam da su jednako svježe kao i onda kad su se tek pojavile.
Teoretski, nastaviće biti jednako svježe
još dekadama i generacijama, mislim.
On odaje utisak savremenog, i to je prilično zbog
modernizma i smisla za ironiju,
a modernizam je ljepota filmova i drskost.
To je kao odlazak u umjetničku galeriju da vidite djela
revolucionarnog umjetnika. Očarani ste.
Kako ste mogli prepoznati Kurosawu u Leoneu,
možete Leonea prepoznati u Ratovima zvijezda.
A to je ispravan napredak umjetničkog oblika.
Voljela bih da sam mogla
provesti nešto vremena s njim kao odrasla osoba.
Niko nije pravio filmove kao on, ni prije, ni poslije.
Napravio je brend.
Smislio je kako da se ispriča priča,
a da mu niko nije ni blizu u tome.
Ima 38 godina
od kako sam kao mladi glumac po prvi put došao u Italiju,
da radim za jednako mladog režisera, Sergia Leonea.
To je bila pozitivna
tačka zaokreta u obje naše karijere. Mnogo ti hvala Sergio.
Lav za Leonea.
Šta biste rekli Sergiu da je on danas sa nama?
Nešto poput: "Hvala ti za sjećanje".
Režiser mi nedostaje, ne samo meni, nego cijelom svijetu.
Nedostaje mi osoba koja je tragala za onim najboljim u meni,
znajući da ja to mogu dati.
Da je Sergio sada tu, šta biste mu rekli?
Ja lično: "Tako sam te se poželio", to je sve.
Vrati se.
Voljela bih mu reći hvala, ti skote.
Pričekajte, biću dobro.
Koliko je to? 35 godina?
Rekao bih mu: "Hvala ti za tako mnogo ideja,
koje si mi dao kroz svoje filmove, a koje sam mogao
adaptirati i stvoriti od njih svoje sopstvene.
Uvijek ću te gledati kao jednog od giganata
na čija ramena si mi dozvolio osloniti se."
Ima scena u Ðangu,
napravili smo ekstremno krupni plan lica snješka,
i kad smo završili, šef rasvjete dolazi i kaže:
"Sergio na snješku?
To je nepoštovanje praktično!"
Ekstremno krupni plan, to je Sergio.
Svi u timu znaju šta je Sergio.
Mislim, baš svi u timu.
Titlovi: Lylo Preveo: Dzanan Aganlic