Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Serđo Leone, čovek koji je snimio Šaku punu dolara,
i Za dolar više
i Dobar, loš, zao
sada vam donosi svoj najveći film, Sagni se, budalo!
Tada sam shvatio
da se režiser ostala tri filma
zvao Serđo Leone.
Klapa, molim.
Serata Amerika, intervju sa Leoneom. Jedan, prvi put.
Trenutak. Dobro.
Za mene je bioskop iznad svega velika predstava
gde se predstavljaju događaji skrivenog života.
To je način da prepričate svoja iskustava,
istorijska ili psihološka iskustava,
uvek kroz bajku ili mit,
kroz predstavu.
Ja sam rođen u bioskopu.
Ja živim za bioskop, dišem za bioskop,
svuda vidim bioskop.
Za mene, bioskop je život, i obrnuto.
Kako da zaboravite
svet detinjstva?
Svi filmovi su prožeti tim osećanjima,
od Za šaku dolara do Bilo jednom na Zapadu.
Nakon svega, u mojim filmovima,
svet procenjuju deca.
Gledajući sve te filmove,
vidim da se u tom čoveku, čak ne ni tako duboko, krio dečak.
Dečak koji se igra kauboja,
dečak koji voli da zabavlja prijatelje,
zabavljač,
neko ko nije bio pretenciozan kao zabavljač,
već je u osnovi darežljiv kao zabavljač.
Vidite li one stubove?
Nisu oduvek bili tamo.
Umesto stubova, bili smo mi,
dečaci stari 10-12 godina sa velikim daskama
koji silaze niz Tabogu brzinom od 50-60 kilometara na sat.
Plava lavina, koja bi se sručila na, u tom trenutku neželjene goste.
Nemaca je bilo svuda,
u periodu od 1942-1945.
Moj prvi vestern.
Pitali su me jednom, kako su
Leonevi filmovi lični.
Pravio je žanrovske filmove,
vesterni, bande.
Rekao sam da su jako lični iz tri razloga.
Najpre,
radilo se o detetu koje je raslo u Trastevereu,
i koji se sećao holivudskih filmova tridesetih
tokom Musolinijeve ere.
Amerika je smatrana uzorom slobode i savremenosti.
Potpuno drugačija.
Vidite drugi svet,
a to dete, odraslo u Trastevereu
volelo je te bajke.
Autobiografski su
i zato što su 1943, 1944. godine
iskrcavši se u Salermu,
američke trupe došle na sever, u Rim.
Leone je rekao da je bio šokiran
što prvi put vidi Amerikance uživo.
Vojnike kako jure naše žene,
prodaju cigarete na crno
i ponašaju se kao vojnici.
Nisam u njima video ništa od likova
sa ekrana.
Razočaranje jednog
tinejdžera koji sreće Amerikance.
A treći način na koji su autobiografski
je oblikovanje u flimadžiju
između 1949. i 1959. godine,
gde je radio kao pomoćni režiser na 35 filmova.
Može se reći da sam zamalo rođen na sceni
jer mi je majka bila mlada glumica sa Galijem.
Kada sam bio dete, otac je snimao najnoviji film
nakon mnogo godina odsustva zbog fašizma.
Bio je antifašista i samim tim je bio politički gonjen.
POSLEDNJA ŽRTVA R. ROBERTI
Njegov otac, Vinćenco Leoni
bio je cenjeni glumac i režiser
u ranim danima italijanskog nemog filma
pod imenom Roberto Roberti.
KONTESA SARA ROBERTO ROBERTI
Omiljeni režiser Frančeske Bertini,
zvezde italijanskog filma
a na kratko i svetske zvezde,
režirao je ne samo filmove sa svojom budućom ženom,
Biće Valeranom, divom nemog filma,
već, sa krizom italijanske kinematografije,
Vićenco Leone ili Roberto Roberti,
režira i spektakularne filmove
kao što je Fra Diavolo.
Vićenco Leone je želeo da stvori popularan bioskop,
dostupan svima
i uz to oplemenjen.
Imam utisak da je Serđo
išao istim putem kao svoj otac.
Serđa sam jedino video
na ivici suza
kada je pričao o ocu.
NOEL SIMSOLO
Filmski festival starih italijanskih filmova
je bio u toku,
i rekli su mu da se očev film
pušta u drugoj prostoriji.
Izašao je da ga gleda,
i nije govorio.
Otišao je uplakan.
Rođen sam u trenutku očeve frustracije
jer nije radio ono što želi,
ali, život na filmu od jutra do mraka
zahtevao je odušak, a to su bili razgovori sa mnom.
Kada sam napunio 14 godina,
najpre sam imao potpunu averziju ka okruženju,
ka ovom zanatu.
Kada je otac odlučio
da se povuče u rodni grad
Torela de Lombadri u Irpiniji,
osetio sam jak nagon da nastavim ono što je on radio.
Nametnulo mi se skoro
kao obaveza.
Leone je, u stvari,
dosta režirao do kasnih pedesetih,
ali njegovo ime se nije pojavilo.
Godine 1960. je dobio priliku da napravi svoj film.
KOLOS SA RODOSA
Razumeo je da je njegov način stvaranja epski film,
film o apsolutnom heroju u glavnoj ulozi.
Želim da razotkrijem koncept.
"Kolos sa Rodosa" je ironičan film.
Lik je plejboj.
-Kakav je ovo parfem? -Ruže, unuče moje.
Rodos je takođe ostrvo ruža.
I prelepih žena, kako vidim.
Sa slika sa seta,
vidimo da je već majstor pozornice.
Isprobao sam se u žanru epske komedije.
Mislim da je oduvek to bio prvi aspekt žanra,
pa ne mislim da je zaista pokušavao da dopre
do dna ljudskog srca.
Pokušavao je da dođe do dna arhetipova žanra
koji su ga zanimali,
što je slično onome što ja radim.
Naravno, najviše koristi od Leonea,
više od moje generacije, imala je sledeća generacija
ona nakon moje,
što je definitivno Kventin Tarantino,
za koga mislim da je kao Serđov brat blizanac
i koji je imao velike koristi od Serđovog uticaja.
KVENTIN TARANTINO REŽISER
U Ubiti Bila,
ili čak u Prokletnicima i Ðangovoj osveti
uvek je žanr na prvom mestu.
Žanr na prvom mestu je ono važno,
i verujem da je to bio slučaj kod Leonea,
a posebno u vesternima.
Cigarilos pripada čoveku bez imena.
Agent me je pozvao i rekao:
"Hoću da snimiš vestern u Italiji."
Rekao sam mu: "Ne znam. Imam slobodan mesec.
Imam slobodno vreme.
A sada želiš da snimam vestern u Italiji."
I rekao sam mu: "Ne, neću to da radim."
Klint Istvud je bio instruktor plivanja.
Zatim je niz godina
tumačio sporednu ulogu u vestern serijalu "Rohajd".
Kako je kod tebe, Raudi?
Isto. Znaju da su ovce tu.
Kada su ga poslali kod mene da vidi jedan od likova,
"Crnu ovcu", nije govorio, ni reč nije rekao.
Onda je agent rekao:
"Razgovarao sam sa agentom iz Rima
i obećao da ćeš pročitati ulogu."
Scenario sam završio za 15 dana.
Sve je počelo nakon gledanja "Telesne straže".
TELESNA STRAŽA, KUROSAVA 1961.
Ono što me je zainteresovalo u filmu
je da je pisan po američkom romanu,
serijalu misterija.
Kurosava je preneo
ideju na svoje samuraje.
Želeo sam da vratim tu ideju.
Rekao sam: "Ovo je film koji sam voleo.
Sjajna ideja za vestern po toj priči.”
Rekao sam: "Ili će da bude zaista sjajno,
ili grozno."
Svejedno, došao je na set
i ispostavilo se da je baš šarmantan.
I slagali smo se,
iako nisam govorio italijanski
a on nije govorio engleski.
Znate, mnogo priče rukama,
mnogo ovoga i onoga.
Ono što me je oduševilo kod tog dečaka je njegova tromost,
bio je pravi čovek-mačka, rođen lenj.
Kao da je spavao dok hoda.
Ali, kada je bilo za to vreme,
imao je čudnu brzinu
i dinamiku pokreta.
To mi je dalo poseban kliše,
šarm tom liku.
Nije se plašio da bude lud.
Mislim, znate...
Način na koji pristupa stvarima.
Uživao sam.
On je bio odgovoran za moju karijeru
od tog trenutka.
Rad koji je ostvario sa Istvudom je prelep.
Da je Istvud ostao u američkoj kinematografiji,
možda nikada ne bi postao Klint.
Uklonio je taj božanski aspekt
koji ga je učinio krajnje neverovatnim.
Pozdrav, prijatelju.
Učinio ga je Bogom među ljudima.
Uspeo je da donese i prenese rimsku tromost
u telo Klinta Istvuda,
u njegove stavove, manire,
učinio ga je je lukavim i istovremeno budnim,
prepredenim, pametnim.
Zdravo.
Klapa, prvi.
Evo me.
Bio sam u filmu Papi-Kolumba
jer sam morao da napravim svoj prvi film.
Debitvao sam u sobi gde su producenti imali studio.
Čuo sam buku.
ÐULIJANO MONTALDO REŽISER
Buku i glasove.
U jednom trenutku, čuo sam...
I, eto ih.
G. Serđo Leone,
govorio je producentima o filmu koji je snimao.
Lepota i šarm sa kojim je govorio su bili impresivni.
Ono čega se sećam vrlo jasno
je kada sam imao 14 godina, 1964. godine.
Ono što me je dirnulo je bila uvodna scena.
ZA ŠAKU DOLARA
Uvodna scena sa muzikom i zviždukom.
Bilo je jedinstveno i retko
za bilo koji film koji sam gledao.
CUI HARK REŽISER
Još sam bio student
i nisam razmišljao da uđem u filmsku industriju.
Mislim da je to jedan od elemenata
koji me je naveo da naučim kako se prave filmovi
i postanem režiser.
Baksterovi su tamo.
Rohosi tamo.
A ja u sredini.
I šta radiš tu?
Ludi zvonar je u pravu.
Ovde mogu da se zarade pare.
Ideja je bila:
Pajac služi dvojici gospodara.
Don Migele Roho, hoću da razgovaramo.
Čujem da unajmljuješ ljude.
Možda sam dostupan.
Moram da ti kažem pre toga.
Nisam jeftin.
Postavlja se u sredinu
i prodaje se i jednom i drugom
bez njihovog znanja i nahuška ih međusobno.
Spremi tri kovčega.
Gledao sam ih 60-tih.
Voleli smo američku muziku i odeću.
Bili smo, kako reče Žan-Lik Godar:
Deca Marksa i Koka-kole.
Voleli smo vesterne,
ali nismo prihvatali njihovu poruku.
Ono što je Leone uspeo jeste da ponovi priču generaciji
koja nije verovala.
Na neki način, dok je Serđo Leone
nije oživeo u svom žargonu.
I veoma sam zahvalan, svi mi,
moja čitava generacija,
jer smo odrasli na vesternima,
Hauardu Hoksu, Raulu Volšu i Džonu Fordu
pa čak i Kurosavi, koji je napravio istočnjački vestern.
Odrasli smo na tome.
Bio sam veoma uzbuđen
kada sam prvi put video "Za šaku dolara".
U Fordovim filmovima,
kada glumac otvori prozor,
to je uvek da pogleda u veliku budućnost pred njim.
U mom, kada otvori prozor,
vidi samo užas i strah
da ga ne upucaju.
Po završetku, nisam se ni sa kim čuo.
Nisam se čuo ni sa kim iz Rima.
Nisu se javili.
Pitao sam se šta je bilo.
Film je prikazan u Firenci.
U petak je zaradio šesto hiljada lira,
osamsto u subotu,
milion i trista u nedelju.
U ponedeljak se očekivalo sto hiljada,
zaradio je milion i po.
Mit je stigao u Rim.
Ali, odjednom, u "Varajetiju" su rekli
da je sa vesternima završeno, osim tog jednog,
malog vesterna koji jako dobro prolazi tamo,
Za šaku dolara, sa Klintom Istvudom.
I pomislio sam: "Ja sam u tome?" Nisam u njemu.
Zvao se Veličanstveni stranac.
Originalno, Za šaku dolara
je bio Veličanstveni Rej.
I ako gledate slike,
tek nedavno objavljene, vidite klapu:
Veličanstveni Rej, pa Veličanstveni stranac,
što je bio drugi.
Tek je u postprodukciji
promenjen u "Za šaku dolara".
Kada čovek sa Koltom sretne čoveka sa puškom,
čovek sa pištoljem je mrtav.
Da vidimo je li to tačno.
Ali, Leone je u filmovima sa Klintom Istvudom
uradio sasvim drugačije.
Mnogo toga je imalo veze sa krajolikom.
Znali ste da niste na američkom Divljem zapadu.
REŽIJA SERÐO LEONE
MARTIN SKORSEZE REŽISER
Mislio sam da je to zanimljivo.
Piše da je vestern,
ali nije kao američki vestern.
Pokazao je svet heroja i demona.
Istovremeno prikazuje ikonske simbole
dobra i zla.
Takođe ih prikazuje sa nijansom
da dobro definitivno ima zla u sebi,
a zlo ima dobrog.
FRENK MILER REŽISER, CRTAČ STRIPOVA
ZA DOLAR VIŠE 1965.
Ti likovi su bili proizvod mašte.
Bili su veći od života.
Bili su, moram da kažem, crtaći.
Znao je za stripove.
Ne znam za njega,
ali pogledam ga i kažem:
dobro, on je deo moga plemena, znate,
a ja sam deo njegovog.
Li Van Klif izgleda kao lik iz crtaća.
Ali to kažem kao dobru stvar.
Naterao me je da vidim da svaki okvir i panel
liče na filmsku montažu,
pa sam tako počeo da pravim svoje crteže,
zamišljajući da su pokretni okviri.
Za mene su vesterni bajke i fantazija.
Oni su istorijski likovi,
ali su takođe povezani sa mitom, legendom, bajkama.
Ono što mi je posebno ostalo u sećanju
kada sam gledao "Dobar, loš, zao"
je uvodni kadar.
Sedeli smo u bioskopu,
film je tek počeo.
Vidi se pustinja, ili šta već u uvodnom kadru.
I onda faca Ala Muloka ulazi u kadar.
I vidimo to.
I moj očuh,
Kurt, koji sedi pored mene, kaže:
"A, pa taj lik mora da je zao."
Robert Rodrigez.
Jedan od načina na koji smo se zbližili kao saradnici
se desio kada me je pitao koje filmove želim da gledam
da bih pristao da radim Grad greha,
izabrao sam Dobar, loš, zao.
Sedeli smo zajedno,
muvali se laktovima
jer je to nešto što smo obojica želeli.
I govorili smo:
"Zaboravio sam kako je ovaj deo bio sjajan!"
Znate? Kao dva dečaka.
LO
Postojao je aspekt u njegovom kastingu
i kroz moj kasting
kojim pokušavamo da stvorimo novu mitologiju, ili mit
što se tiče tih glumaca.
ZAO
Tuko je bio najbolji lik.
Najbolji u svim filmovima.
Očigledno je najbolji lik.
I mislim da je Tuko Ilaja Volaka
jedan od najboljih komičnih izvedbi svih vremena,
možda jedan od najboljih tri.
Humor je na neki način
u smislu umetničke komedije,
veoma evropski,
konkretno italijanski,
i, kao što je tada često navođeno, operski.
Ima toliko humora
u svim Leoneovim vesternima,
a posebno u prva tri sa Klintom.
Mislim da je to veoma važno, znate,
da imate smisao za humor,
jer da ga nije imao,
napravio bi ove filmove
u mnogo konzervativnijem, zapadno-američkom stilu.
Ali, skinuo je sve kočnice.
Koliko sada vrediš?
Koliko?
Dve hiljade dolara.
-Tako je, dve hiljade dolara. -Da.
Dve hiljade dolara.
Kurvin sine!
Platićeš za ovo. Završićeš na groblju.
Snimao sam u Kaliforniji.
Rekli su: "Italijanski režiser
želi da snimiš film."
"Kakav film?"
Rekoše: "Špageti vestern."
Rekoh: "To je kao havajska pica. Nikada nisam čuo za to."
Upoznali su me sa Serđom Leoneom.
Rekao je: "Hoću da ti pokažem svoje ime na velikom ekranu."
REŽISER
Piše Serđo Leone. A onda...
Upucali su mu ime.
Na kraju, rekoh:
"Snimiću film. Gde želiš da idem?"
Moj najnoviji film, Dobar, loš, zao
je epski slikoviti vestern
jer se radi o tri neverovatna
i simpatična odmetnika
koji su se obreli u Građanskom ratu.
Sagradili su most,
prešli preko njega, i most treba da eksplodira.
Klint reče: "Ovo je moj treći flim sa efektima.
Biće velika eksplozija mosta. Pazi se."
Mesecima su gradili most
sa španskim vojnim kapetanom koji je postavio dinamit.
I postavili su tri kamere,
jednu blizu mosta koji će eksplodirati
za usporeni snimak,
i jednu ovde, i jednu u jarku gde smo mi bili.
Želeli su da se malo povučem,
ali sam ja ustao i rekao:
"Neću malo da se povučem.
Mnogo ću da se povučem."
Pa sam rekao: "Idem da stanem na vrh brda."
Ilaj reče: "Mislim da ću i ja na brdo."
"Dobro." I popeli smo se.
A čovek, Italijan koji je radio sve specijalne efekte,
reče španskom kapetanu: "Ovo je velika čast.
Ti ćeš dići most u vazduh.
Samo spoj ove dve žice kada kažem: "Vatra."
Jedan od asistenata je došao i rekao:
"Gde ja da stanem?
Gde ću ja? Kažite mi."
Italijan za efekte reče: "Vatra."
Bila je eksplozija, ogromna.
Rekao sam Ilaju Volaku:
"Verovatno nisu ni uključili kameru."
Šalio sam se.
I odjednom, video sam Serđa kako silazi putem,
sa vatrom u očima.
Nisu uključili kamere, niko nije znao da glumimo.
Čuo sam viku,
ali nisam razumeo ni jedan jezik,
jer je bio besan.
Leone reče: "Hoću da ga ubijem. Ubiću ga."
Čovek je, čim se to desilo, pobegao džipom.
Pobegao je.
Španska vojska koja je postavljala eksploziv i sve ostalo
bilo im je tako žao što je eksplodiralo prerano
da su obećali da će ponovo da ga naprave.
Vratili su se. Napravili su za 4 dana.
I onda, Klint i ja smo otišli na vrh brda.
DOBAR, LOŠ, ZAO 1966.
Imao je petlje.
Mnoge bi bilo strah i da probaju ono što je on radio
uz toliko žara i entuzijazma,
da mu je uspevalo.
Ne znam da li bi američki režiser to mogao.
Vodio nas je sa sobom.
Stalo mu je do nas.
Osećali smo da mu je porodica iznad svega.
Imam par sećanja iz detinjstva.
Sećam se tih pustih, prašnjavih ledina
gde nije bilo dece, samo odraslih.
Morali smo da ćutimo, jer su snimali.
Za dete je to veoma dosadno.
Imam prelepa sećanja.
Za dete, da te dovedu na set
je fantastična igra.
Najveća radost je da se obučem
i budem statista u filmu.
Imao je jaku vezu sa porodicom.
Pošto je proveo mnogo meseci kod kuće pre snimanja "Veoma lepog",
video sam odnos između njega i porodice.
Voleo je svoje dve ćerke,
Andreu i ženu Karlu.
Bila je to divna porodica.
Ljudi iz tatine ekipe
su često dolazili u našu kuću,
bili su prijatelji.
Niste imali utisak da ste na nepoznatom mestu,
bilo je to mesto koje znate.
To mi je bilo sjajno, lepo putovanje.
To je bio način da budemo zajedno na odmoru.
Bio je to drugačiji odmor
od odmora mojih prijatelja,
koji su imali tih i normalan život.
U Italiji, nema Zapada, nema granice,
nema bandita, nema Indijanaca,
nema zlatne groznice.
Stoga podsticaj za ove filmove nije istorija,
već bioskop.
A ako je američki Divlji Zapad mit,
italijanski Divlji Zapad je mit o mitu.
Ja bih
rekao da su filmovi na samoj granici
između nekoliko različitih žanrova:
italijanske komedije,
drevnih spektakla, epova
italijanskih epova drevnog sveta "đialo"
i pravog čistog modernizma,
bioskopskog modernizma.
Verujem da su to počeci moderne kinematografije.
Tu je nova holivudska kinematografija i klasična kinematografija.
I mislim negde između, gde klasična kinematografija završava
a nova holivudska počinje,
je trilogija Dolara.
DOBAR, LOŠ, ZAO 1966.
Zvao je to Amerika.
Zvao je to američki Zapad.
Bio je to mitski američki Zapad koji nikada nije postojao.
Koristio je neverovatnu konfiguraciju stena u Španiji
da stvori svet tih prostranstava.
Mislim da sva njegova mesta, sve njegove lokacije,
bilo da je to Almerija,
sve poznate lokacije koje je Leone koristio za vesterne,
veoma liče na Ameriku.
Ali, pošto je koristio jako jednostavne pozadine,
radio je sjajne stvari u krupnom kadru.
ŽAK ODAR REŽISER
U "Oslobođenju", pre 30 godina
bio je upitnik.
Učestvovalo je 200 režisera.
Pitanje je: "Zašto snimate?"
Istakao bih odgovor Dejvida Linča, koji je rekao:
"Da stvorim univerzume i vidim njihov uspeh."
Za mene, Serđo Leone stvara univerzum, i uspeva.
DOBAR, LOŠ, ZAO 1966.
Dobar, loš, zao i Za šaku dolara,
to su putovanja.
To su herojske odiseje.
Sve je epsko u Leonijevom filmu.
Ne samo pucnjava i scene borbi već i trenuci između.
Malo osećajnije.
DEJMIJEN ŠAZEL REŽISER
To su one stvari koje samo kinematografija može,
koje samo režiser može da iznese na platno.
Ne može putem scenarija,
ne može ni na jedan drugi način
da se postigne isto.
On je jedan od filmadžija
koji mi pokazuju na veoma glasan način
šta režiser može da uradi.
Prvo sam gledao "Dobar, loš, zao".
Bio sam dete,
ali nisam imao predstavu da gledam film
napravljen pre deset, dvadeset, trideset godina.
Osećao sam se kao da gledam nešto sasvim novo,
bezvremeno i moderno.
U obračunu na kraju,
koji se dugo iščekivao,
svi su samo stajali tamo.
A kamera je heroj,
jer se vrti.
Okretala se i okretala u ritmu muzike.
Ako ste živi i vidite to, puls se ubrzava.
I odjednom,
zvuk je skoro kao jedan pucanj, kada su svi opalili,
i ginu oni koji i treba.
U većini avanturističkih filmova
to bi bila beskonačna scena
međusobnog lova,
i ranjavanja i međusobne priče,
i priče, i priče...
Morikone je rešio ovaj komplikovani dramatični problem.
Radili smo na istraživanju
dva motiva za moj poslednjih film
koji se zove Sagni se, budalo!
Tata je imao orijentire od kojih nije odstupao.
Mogli ste da mu kažete da je neko najbolji pevač na svetu,
on bi rekao:
"Može on da peva, ali Enio će raditi muziku.
Nema diskusije."
Sećam se kada sam snimio svoj prvi film, Za šaku dolara,
nisam želeo Enia Morikonea, jer ga nisam znao,
navikao sam da radim sa drugim muzičarem.
Sreli smo se dva dana kasnije, jer su tako hteli producenti.
U tom trenutku, prepoznali smo se.
Sada mislim da moramo da radimo,
moj dragi prijatelj Enio i ja. Uđimo.
Bili su savršeno sinhronizovani.
Tata i Enio su radili na tekstu "Sagni se, budalo!"
Enio komponuje, a tata će:
"Neka ovde bude gorko slatko."
Neka bude slađe, radi se o deci.
Bila je sveobuhvatna to saradnja,
izrodili su ga zajedno.
To je savršen spoj.
Sećam se Serđa kada smo bili u trećem razredu.
Onda je nestao, jer je promenio školu,
i nisam ga video godinama,
kada je došao kod mene i pitao da uradim muziku
za Za šaku dolara.
ENIO MORIKONE KOMPOZITOR
Rado sam radio na tom filmu,
imao sam ideju u glavi i razvio je.
Taj zvižduk i prateći instrumenti
bili su deo mašte, i nisu se uklapali,
kao ni te čudne perkusije.
Kombinacija zvižduka i instrumenata
i električne gitare i teme vesterna.
Neviđeno do tada, promenilo je muziku sveta.
Muzika je zvučala donekle karnevalski.
Kao "Bič Bojsi" kombinovani sa Dvejnom Edijem
i Divljim zapadom snimljeno u kupatilu. Divno.
ZA DOLAR VIŠE - 1965.
U svim Serđovim filmovima
promenio sam fizionomiju muzike, svaki put.
Muzička kutija u drugom filmu je bila u scenariju, deo priče.
Međutim, nije uvek u sceni.
Kada je snimano bez muzičke kutije u sceni,
ona bi postala apstraktna stvar.
Veoma je važna fizionomia tog zvuka
u odnosu na priču.
U "Bilo jednom na Zapadu"
harmonika postaje glavni glumac.
Da, hajde. Sviraj, Harmoniko.
Sviraj, da ne kenjaš.
Samo pazi da ne falširaš.
Ovako?
Otkrio je da kada instrument proizvede zvuk
u stvarnosti filma
i kada ga čujemo ponovo, dok instrument nije u kadru,
on postaje važan jer budi sećanje
koje sarađuje sa smislom filma.
BILO JEDNOM NA DIVLJEM ZAPADU 1968.
To je bilo njegovo veliko otkriće.
Neka tvoj brat bude srećan.
Padovi i usponi muzike i dizajn zvuka
su veoma jedinstveni i izuzetno dramatični.
DAREN ARONOFSKI REŽISER
Različiti potpisi i različite melodije
su skoro kao fraze ili reči.
One oslikavaju informacije, ne samo emocije.
Kada se ti razni rifovi
ili različiti vodeći instrumenti pojave,
oni razgovaraju sa publikom.
Morikone je, sasvim sigurno, koautor Leoneovih filmova,
jer ne možete da ih zamislite bez njegove muzike.
To je bilo jako lepo od njega.
Nisam radio skripte.
Hteo je da kaže da značenje muzike iza slike
i realistični zvuci filma imaju veliki značaj
ponekad čak isti kao i dijalog,
a nekad su i značajniji od dijaloga
i predstavljaju apstraktnu interpretaciju reči.
Muzika je bila suštinski deo priče u Serđovim filmovima.
Leone je imao oči, a Morikone uši,
i zajedno su bili sjajan tim, kao Hičkok
i Herman.
Serđovi filmovi su bili tako dobri da su podržavali i lošiju muziku
od one koju sam pisao.
Muzika nije deo filma, ona interpretira film,
u skladu sa konceptima koje kompozitor pozajmljuje filmu
i naravno, režiseru.
"BILO JEDNOM U AMERICI" 1984.
Glumčeve misli, ono što ne kaže
može biti predstavljeno muzikom.
Pogled nepomičnog glumca
koji oseća iza ili ispred sebe nešto nepodnošljivo.
To je sin sekretara Bejlija.
Zove se Dejvid, kao i tvoj.
Bilo je prepuno sumnji, sećanja,
strašnih stvari, ili jako jednostavnih stvari.
Morikoneova muzika dodala je dimenziju likovima
i poboljšala ih u smislu psihološke suštine.
Kada je trebalo snimiti određenu emotivnu scenu
posebno sentimentalnu, sa muzičkom podlogom,
ponekad bi potpuno poludeli
i rekli bi: "Briga nas
za istovremeno snimanje videa i zvuka
zadržaću muziku jer mi pomaže.
Kasnije ćemo dodati zvuk."
Uz muziku na sceni,
dešava se nešto specijalno i sveto.
Potrebna je veća koncentracija svih učesnika.
ÐUZEPE TORNATORE REŽISER
Postoji veća harmonija koja na najbolji mogući način
spaja proizvod rada svih učesnika.
Ovo je posebna scena snimana bez zvuka, jer se tako
vidi protagonista,
koji se otkriva tek na kraju ove scene.
Pusti malo manje dima.
Malo manje dima!
Snima se.
Klapa. 28-1, prvi put. Akcija.
Muzika je apsolutno glavna u krupnom kadru.
Osećaj je sličan nemom filmu,
neka vrsta koncepta nemog filma, koji nikada
nije bio nem,
uvek je praćen muzikom na očigledan način.
Možda je Serđo Leone poslednji veliki filmadžija nemog filma.
Vratio je izuzetnu snagu slici.
Serđo je mnogo radio na tišini.
Čijoj tišini?
Tišini glumaca, likova.
Na tišini gledanja scene.
To je prava tišina, predstavljena muzikom.
Muzika i taj trenutak predstavljaju sebe
na veoma fundamentalan način za tu scenu,
za ono što se desilo ranije i za ono što će se tek desiti.
To je muzika koja je ispričala prošlost i budućnost tog filma.
Leone je zaista znao kako da stvori samoću i izolaciju
kroz minimalnu upotrebu specifičnih zvučnih efekata.
Moj otac je davao veliku pažnju buci.
Pronašao je u Eniu više od plodnog zemljišta.
Da?
I sa alatima, dobro.
ENZO DI LIBERTO ZVUČNA POSTPRODUKCIJA
Ovo smo koristili za De Nirove korake u
Bilo jednom u Americi.
Radio sam sa Marinelijem, Serđovim majstorom zvuka.
Sve je izvedeno u studiju.
Danas računari pomažu.
Pre se sve radilo u studiju
morali ste da se uklopite.
Serđo je delovao džangrizavo,
ali bio je drugarčina.
Bio je zabavan, i zahvalio bi vam se na radu.
Kada je ušao u radionicu,
tražio je zvuk konja u pozadini,
kao naznaku njegovog prisustva.
To je isto.
Neka bude malo manje oštro, ili će smetati.
Uvek sam upoznavao tonske tehničare.
Šalili smo se:
"Stišajte buku, vreme je za muziku."
To je bilo smešan razgovor.
Morikone je bio lik.
Kad bi se pojavio, nosio je neku dozu prisnosti.
Bilo je šale.
Jednom, dok je miksao, u dogovoru sa Serđom,
Fausto je promenio muziku.
Enio bi ponekad zaspao u hali,
a onda lagano promenio i pustio muziku drugog muzičara.
Tada bi se probudio.
"Šta se desilo?"
A on bi odgovorio: "Ne sviđa ti se?"
FAUSTO ANĆILAI MIKSER ZVUKA
Sreo sam Serđa Leonea kada sam radio
na filmu Dobar, loš, zao.
Od tada, do
Bilo jednom u Americi ja sam sve miksao.
FILM SERÐA LEONEA
Leone je stvarao svoju ekspresivnu revoluciju
u svom polju.
Možda najveći primer je početak
Bilo jednom na Zapadu.
Te duge uvodne špice su napravile istoriju.
Škripa vodenice i sve.
Napravio je muziku, lepu kao i uvek.
Kada smo otišli da miksujemo, Enio nije bio tamo.
Pa mi je rekao:
"Fausto, da uklonimo ovu muziku."
-"Serđo, siguran si?" -"Da podignemo muziku."
Ti realistični zvuci nisu negacija
Morikoneove muzike.
Oni su plod njihove intenzivne saradnje.
Kada smo završili, Enio Morikone je došao da vidi.
Ništa mu nismo rekli.
"Serđo, napravio si najlepšu muziku koja postoji."
Nije se naljutio!
Sedamdeset godina, kinematografija je bila umetnost sinteze.
Leone je pokazao da je moguće
prikazati ljudski život u 90 minuta,
i rekao nam je kako vreme može da se zaustavi,
da se produži, transformiše, umnoži,
i kako kinematogradija može biti umetnost pripovedanja o čekanju,
pripovedanja o odsustvu bilo kakvih dešavanja.
To je sastavni deo literature, ali ne i kinematografije.
Ono sa mušicom zarobljenom u pištolju je moja ideja.
To znam jer sam se posle toga dosta hvalisao Serđu.
Nikada ne osetite muku direktora produkcije
koji mora da okonča jednu situaciju
da bi napravio mesta za sledeću.
Priča mora sama da diše.
Osećate to, i to je posebno, novo i savršeno.
"Bilo jednom na Zapadu" je umetnički film, odnosno,
namerio sam se da priču ispričam kroz parabolu,
kao da je bila bajka
koja govori o rođenju američke nacije.
"Bilo jednom na Zapadu" je Leoneovo remek-delo.
To je vestern, ali i nije.
To je tugovanje za određenom kinematografijom.
Jednom davno,
dečak iz Trasteverea je gledao vesterne.
Jednom davno, postojao je vestern
pre nego što je izgubio kvalitet bajke.
Jednom davno u prošlosti,
bio je taj trenutak granice koji je prevaziđen
dolaskom pruge.
Nakon svih tih "jednom davno"
zašto ne naprave krajnji pogrebni rekvijem za vesterne?
I zato je spojio dva lika iz italijanskog novog talasa,
ne tradicionalne scenariste,
Lučijana Vinćenzonija ni Serđa Donatija,
već Bertolučija,
koji je napisao jedan i sarađivao na drugim,
i Darija Arđenta,
kritičara za Paese Sera, rimske večernje novine.
DARIO ARÐENTO REŽISER
Bio sam jako mlad, dečak.
Za mene je bila velika čast da se družim sa Serđom Leonijem.
Sa Bernardom i Serđom
sam napisao scenario koji je bio osnova za film.
U početku smo se sastajali kod Serđa.
Onda smo počeli da se sastajemo kod Bernarda ili kod mene.
Posao je trajao dugo, dva ili tri meseca.
Glavni lik je bila žena.
Nikada nije radio sa ženama u svojim filmovima.
Mislim da je zato uzeo Bernarda
i mene, jer smo bili mladi.
Mislio je da tadašnji scenaristi u određenim godinama
nisu znali o ženstvenosti.
Uradio sam prvi deo, a Bernardo je uradio drugi.
Posle toga smo zajedno otišli
u kopirnicu, sa gomilom papira
i ta žena je počela da piše.
Dok je pisala, stajali smo i čekali
da ga odmah uzmemo.
Postao je strastven u vezi sa pričom.
Toliko ju je voleo, svako malo bi rekao:
"Prelepa scena."
Bili smo uzbuđeni zbog toga, bio je to važan trenutak.
BILO JEDNOM NA ZAPADU
To je novost kod Leonea.
Likovi su važni.
Oni nisu lutke koje lutaju kao po šahovskoj tabli,
igrajući uloge u vesternu.
Interakcija likova je važna. Mi smo važni.
Brinemo zbog ubistva Mekbejnovih,
sećamo se toga do kraja.
BILO JEDNOM NA ZAPADU 1968.
Novina za Leonea.
Druga vrsta filma,
sa više enterijera i to počinje sa "Bilo jednom na Zapadu".
"Bilo jednom na Zapadu" mi je favorit.
Zanimljivo je, jer kada sam ga prvi put gledao,
opirao sam se.
Kada sam odgledao film prvi put,
bio sam potpuno oduševljen.
Leoneov film mi je bio veoma dalek, stran,
daleko od vesterna koje znam.
Serđo je uzeo veoma poznate glumce
tog vremena, među kojima se istakao Henri Fonda.
Najfiniji glumac u istoriji Holivuda.
Da vam ispričam anegdotu. Došao je u Italiju transformisan.
Bio je neko drugi.
Imao je crnu kosu, španske zulufe,
čak i crna kontaktna sočiva.
Ostavio sam ga takvog.
Lagano i nežno, pokušao sam da odložim njegov ulazak.
Iz dana u dan, uspevao sam da ga navedem da skine svoje maski.
Pred izlazak na pozornicu, sam mu rekao:
"Zar nije bolje da skineš crna sočiva
koje ti čine pogled fiksnim, monotonim?
Imaš predivne, izražajne oči."
I skinuo ih je.
Stavio sam kameru iza,
i iznenada okrenuo krug sa njom,
i otkrio da se ispod tog strašnog ubice
krije niko drugi do Henri Fonda.
Kao sjajan i iskusan glumac, rekao je:
"Bože, sada razumem."
Šta ćemo sa ovim, Frenk?
Kada je Leone angažovao Henrija Fondu,
koristio je njegov prikaz Vajata Erpa da se zajebava sa publikom.
Kad ste me prozvali.
Ne pokušava da ignorišete činjenicu
da je Henri Fonda krajnji pozitivac.
Želi da sa tim krenete.
Želi da posumnjate koristeći to.
Želi da vas raspameti.
Voleo je Džona Forda, Hauarda Hoksa,
velike mitove američkog vesterna.
Međutim, osećao je potrebu da ispriča njihove priče drugačije.
Moram da idem.
Voleo je Klaudiju Kardinale.
I činjenica da je Klaudija u Dolini spomenika
je bilo veoma američki.
Veoma američki.
Bio je to spoj italijanskog i američkog
dovesti nju tamo.
To je bilo drsko i prelepo.
Svitvoter će biti prelep grad.
Pekinpo i Leone,
svako na svoj način, razumeli su moć filmova Džona Forda.
Obojica su uzeli mitski aspekt i okrenuli ga u drugom pravcu,
posebno prema kapitalizmu,
izrabljivanju, opresiji, ratu, građenju imperije.
Ne borim se da nametnem svoje ideje drugima,
već da ne dozvolim da nametnu svoje meni.
Zabava treba da bude vozilo, bicikl koji će nas odvesti
do određenih tema koje nas zanimaju,
ali bez zauzimanja stava.
Zauzimanje stava je reklamiranje,
a takvu kinematografiju ne volim.
Nije pravio lake filmove.
Veoma su teški i politički.
Iza njih je bilo dosta razmišljanja i dosta posvećenosti.
"REVOLUCIJA JE ČIN NASILJA" MAO CE TUNG
SAGNI SE, BUDALO! 1971.
Ne bih to radio, da sam na tvom mestu.
Zašto?
Mnogo je filmova snimljeno tada,
šezdesetih, koji su bili anti-vesterni.
Bilo je to vreme revizije, revizije mita.
Prihvaćen je anti-mitski prilaz. Mitovi su loši.
Ovo je stvarnost.
Ne pričaj mi o revoluciji!
Znam sve, i kako počinju!
Oni što čitaju
odlaze kod onih koji ne čitaju,
i kažu: "Vreme je za promene!"
Znam šta govorim kada govorim o revoluciji.
Veoma je želeo da snimi film,
anti-revolucionarni film o Meksičkoj revoluciji
koji prikazuje haos revolucija, i kako na kraju
militarizam pobeđuje.
Oni što čitaju odlaze kod onih koji ne čitaju,
i kažu: "Treba nam promena."
Onda siromasi naprave promene.
A onda ljudi što čitaju
sednu za velike stolove
i pričaju, pričaju i jedu, jedu.
A šta je sa sirotim ljudima?
Mrtvi su!
Eto ti revolucije!
Čak i ovde se dotiče određenih stvari
na svoj način, poput deteta koje se priseća dečijih igara,
ali koje zna kako funkcioniše svet odraslih.
U "Sagni se, glupane" pominju se Ardeatinske pećine
poznati Ardeatinski masakr
Rimljana od strane SS-ovaca,
koji se desio kada je Leone imao 12 ili 13.
On je u svoj film utkao svoju istoriju
i istoriju koju je preživeo.
Loše je prošao kod Italijanske levice
i mnogi su dali jako loše recenzije.
Ali, Pazolini je rekao: "Ne slažem se sa politikom,
ali je veliko delo."
U suštini, izgleda kao izgubljeni deo slagalice
između Bilo jednom na Zapadu i Bilo jednom u Americi.
Ne znam je li to bila namera,
ali počinje da liči na to.
Krajem 1967. i početkom 1968.
otišao sam u Ameriku da pokušam da snimim
"Bilo jednom u Americi."
Imao sam dugo tu ideju.
BILO JEDNOM U AMERICI 1984.
ARNON MILKAN PRODUCENT
Bio sam u Kanu
i video na terasi hotela "Karlton"
nekoga ko je mogao biti Buda,
ali znam da je mrtav, pa nije on.
Možda je Orson Vels, ali znam da sam ručao
sa Orsonom u Los Anđelesu.
Mogao je da bude samo Serđo.
Prišao sam i rekao: "Zdravo, ja sam taj i taj.
Veliki sam obožavalac. Samo bih da se rukujemo."
Rekao sam: "Nisam odavno video vaše filmove."
Kaže: "Odaću vam tajnu.
Odbijao sam da radim filmove
poslednjih 11 godina
jer samo jedno želim da snimim,
a zove se Bilo jednom u Americi.
"O čemu se radi?"
Čim sam završio pitanje,
usledilo je četiri sata opisivanja filma,
kadar po kadar.
U stvari, bio sam stranac.
Serđo Leone je bio najveći.
I rekoh: "Opa."
Veoma sam uporan, veoma temeljan.
U stvari snimam filmove koje volim.
Moram veoma da volim flim, sa svih aspekata.
A između 1971. i 1983.
trudio se da dovrši taj flim.
To mora da je rekord u istoriji filma.
Serđo Leone!
Postao je veliki u Kanu.
Bio je redovan deo filmske kulture
ali, odmarao je.
Ponudili su mu "Kuma". Odbio je.
Ako ljudi pitaju: "Da li je Leone autor?"
Koliko je drugih filmadžija odbilo Kuma
da napravi film koji zaista želi?
Zašto ne snimate dve godine?
Zaglavio sam se. Priča je odlična,
mislim da svi do sada znaju.
"Bilo jednom u Americi?"
Da, Bilo jednom u Americi.
Počeo sam pripreme, i ne mogu da ostavim knjigu.
Nadam se da ću se pokrenuti sa mrtve tačke, videćemo.
Deset dugih godina, ako ne i duže, to je bio glavni fokus.
Sećam se da nam je pričao o filmu
i pre nego što ga je napisao.
Mislim da nam je pročitao skriptu najmanje sto puta.
Uveče bi rekao:
"Promenio sam ovo."
Prvo ime je bilo Bila jednom Amerika.
Rekao je da je previše pretenciozno.
Serđo je imao u glavi "Bilo jednom u Americi",
odlazio je na spavanje i budio se sa njim.
Bio je njegova ljubavnica.
Bio je srećan kad je video da će njegov san najzad da se ispuni
kada se Arnon Milkan
pojavio u njegovom i našem životu.
Poput deteta sam rekao: "Ovo je fantastično. Hajde da ga snimimo."
Priča je idealan nastavak triptiha
a time i preteča gangstera,
američkog sećanja,
preteča Evropljana iz mojih korena,
i način da ispoljim svoju ljubav ka američkoj kinematografiji.
Podnaslov filma može biti
"Bila jednom jedna vrsta filma".
Sviđa mi se poslednji deo kada je moj lik stariji.
Mnogo sati smo radili na šminkanju sa Manliom Ročetijem.
Sada bi bilo lako.
Ne bi mi trebala šminka.
Boja će biti važan deo.
Evo boja.
Pravi tonovi, po meni, su braon i bež.
Ovo je pozorište "Lirik", biće isto.
Bilo jednom u Americi je očev način
da razmišlja veliko.
Želim ovaj lebdeći orkestar.
Izgleda kao nešto iz knjige bajki.
To je njegova melanholija,
poređenje sa prošlošću.
Mislim da je bio Serđovo pismo svetu.
Njega je zaista želeo
i poistovetio se sa njim, ostvario neku vezu.
Na neki način, "Bilo jednom u Americi"
je poslednji film tog tipa.
To je velika super-produkcija, koju pokreće
veliki individualni evropski umetnik u Americi. Znate...
Imala sam 11 godina.
Kada smo počeli da snimamo film
imala sam 11 i napunila 12 dok smo snimali.
Nisam imala aspiracije da zaista postanem glumica.
Nisam bila dete očarano filmovima,
niti sam ih mnogo gledala,
niti sam imala pojma o kinematografiji.
Bilo je spektakularno iskustvo tokom snimanja filma,
ali nisam znala u šta se upuštam.
I kakvo je neverovatno iskustvo
da ga gledam kako snima scene, i mislim:
"Neverovatno. Ovako se snimaju filmovi?"
Gledala sam gde bi stavio kameru
i tu pažnju i preciznost
i promišljenost i razmatranje koji su bili u svemu.
Nisam sigurna da bih bila glumica da nisam snimala taj film.
Tokom snimanja prve scene svi smo bili napeti,
jer je prošlo toliko godina.
Za mene je bilo kao da gledam kako snima prvi put.
Tata je takođe bio veoma uzbuđen,
najzad je mogao
da počne svoj veliki san.
Pre početka snimanja,
posle skoro godinu dana priprema,
Serđo se ozbiljno posvađao sa De Nirom
oko određenog izbora uloge
koji je već odlučen.
I ja sam odlepio.
Rekao sam: "Bobe, mnogo sam para uložio,
ne može samo da odustane."
I rekao sam: "Ti tako sediš, kao Buda."
A on ih je pogledao i rekao:
"Da ti kažem, ovo nije film
Roberta De Nira sa Serđom Leoneom.
Ovo je film Serđa Leonea sa Robertom De Nirom.
"Da se nagodimo", reče.
"Idi gore i pogledaj testove koje smo uradili.
ako nađeš bolju ideju, složiću se."
De Niro je otišao gore i sišao nakon par sati, i rekao:
"Znaš šta? Slažem se. Ti si bio u pravu, ja nisam."
Od tog trenutka,
bili su kao otac i sin, ili veliki stric.
Voleli su se.
Nije se nametao glumcima.
Pouzdao se da ćete uraditi ono što je najbolje
na način koji treba, prema vašem mišljenju.
I naravno, dao bi uputstva.
Ali nije bio neko čiji biste pritisak osećali.
Bio je veoma mudar sa glumcima.
U jednom pravcu.
To je dolar i dvadeset.
I trajalo je.
Skoro godinu dana smo radili
i osećao sam da Serđo nije hteo da pusti.
Nije našao način da predstavi moj dolazak u Njujork
onako kako ga se sećam.
Rekao sam sebi, a možda i drugima:
"Mislim da Serđo ne želi da završi film."
Samo je nastavljao, znate?
A zbog stila i načina na koji ga je napisao i režirao
izgledalo mi je da je tako.
Mislim da je uneo svoje srce i dušu u film,
i mislim da je to njegov najbolji film.
To je njegov najpromišljeniji film što se tiče vremenske distance
likova i njihovog starenja i različite postavke
glumaca koji igraju likove u raznim uzrastima
u različitim razdobljima.
Koristio je ogromno platno.
Najambicioznije platno na kome je ikada slikao.
Prosto je napravio film, i to veoma nostalgično.
Ali, gledao sam svaku scenu koja se dešavala
u realnom vremenu.
Nedostajali su mi ti likovi.
Osećao sam nostalgiju za tim likovima
i zbog vremena koje proleti.
Film je trebalo da se snima pet meseci
a preraslo je u 11, a on je našao je način
da kaže da nismo premašili budžet.
Bio je kreativan kao producent, u stvari,
kao filmadžija.
Rez!
Uvek sam impresioniran režiserom koji želi da ispriča priču,
čak i ako nisam oduševljen određenim stvarima.
Možda zbog njihovih osećanja
truda i ljubavi ka filmu. Moraju da ga naprave.
I to pomaže da postane poseban projekat
koji će se pamtiti godinama.
Dođi ovamo i sedi.
Bože. Bila sam prestravljena.
To je bio moj prvi poljubac.
I bila sam tako uplašena, prestravljena zbog njega.
"Moj voljeni je beo i rumen.
Njegova koža je najfinije zlato.
Njegovi obrazi su krevet začina."
Iako se nije umio od prošlog decembra.
Bila sam preplašena tom scenom.
Kada sada pogledam, to je bio najčedniji poljubac.
Tako čedan i jednostavan. A opet, za mene,
bila je to velika stvar.
Neko je tu.
Sećam se da je Serđo bio
tako divan u vezi sa tim.
Rasplakaću se.
Bio je tako drag, jer je bio
tako očinski pažljiv i brižan.
I sećam se da me je pitao: "Možeš li danas da to uradiš?
Da to danas snimimo?
Možemo neki drugi dan ako ne želiš,
ako nisi spremna.” Mislim, ko još to radi?
Mislim da taj osmeh predstavlja njegovo detinjstvo i uzbuđenje
toga što je dete.
Rekao sam sebi, ili sam idiot,
ili gledam jedan od najvećih filmova u istoriji.
Kada smo ga gledali prvi put trajao je četiri i po sata.
Kompromisom smo došli na četiri i 15,
i završili sa tri sata i 45 minuta.
Bilo je, znate, ako već tonete,
tonete u plamenu, kao Titanik.
Ili će ploviti ili će potonuti,
ali ništa u sredini.
Nikada nije tražio aplauz ili dobre filmske kritike.
Stigli su sa "Bilo jednom u Americi."
Bio je iznenađen oduševljenjem
koje je film izazvao na Kanskom festivalu.
Iznenadio se kada je aplauz 15-20 minuta
odjekivalo halom...
Sećam se pogleda u očima koji drugi
nisu primetili, ali je zaista
bio jako emotivan za mene.
Onda su ga sutrašnje kritike razveselile.
Kao i obično, kada bi završio sa svojim filmom,
nije se sve dobro završilo.
Imali smo pretpremijeru u Bostonu.
Došao je ceo menadžment Vorner Bradersa i kompanije Lad.
Nakon što se završilo, sedeo sam u hotelu u dva ujutru,
i video menadžere "Vornersa" kako dolaze i kažu:
"Otkazujemo sutrašnju pretpremijeru u Vašingtonu
i skratićemo film."
I rekao sam: "Kako, ne možete? Ja imam kontrolu."
Potpisao sam. I istina je šta mi je Serđo rekao:
"Ne duže od dva sata i 45 minuta."
Imali su pravo da rade šta god žele.
To me je najviše brinulo:
da bi ga skratili na dva sata i 45 minuta,
moraće da ponovo montiraju, i to više nije moj film.
Sećam se da me je skraćivanje
brinulo sa kreativnog stanovišta.
Serđo je čekao 11 godina da snimi taj film,
potrošio je još tri godine.
Dakle, 15 godina,
odjednom, postaje uzaludno.
To je nešto što je mu je teško palo.
Da sam ja na njegovom mestu, zanimalo bi me
da vidim haos koji su napravili.
Nikada nije želeo da ga vidi. To je bilo njegovo dete.
Nabavio je knjigu Harisona Solsberija
o 300 dana opsade Lenjingrada od 1941. do 1944.
Hteo je da
napravi prvu sovjetsko-američku koprodukciju.
Sećam se da je išao u Lenjingrad gde je ispričao ceo film.
Postoji strana napisana u Lenjingradu,
imao je čitav film u glavi.
A uvodna scena bi bila...
Šostakovičeve ruke koje sviraju klavir
u Lenjingradskoj simfoniji.
Kamera, naravno, prolazi kroz čipkane zavese.
I tu je reka, i aktivnost na reci.
Prelazi preko reke,
na nizove tenkova.
Dođete do tenkova, kamera ih pokaže.
Ide na komandira tenka.
Dolazi do levog oka komandira.
I kaže: "Paljba!"
Mislio je na De Nira.
Među saradnicima je bio Tonino Deli Koli
koji mu je rekao:
"Znaš da ćemo umreti u Rusiji?
Minus 40, biće ledeno,
razbolećeš se, u rovu...
Možemo li da radimo detektivsku priču u Parizu?
Možemo li u pozorištu? Mi smo starci."
Uvek mi je govorio da želi da snimi taj film.
Ponekad bih ga pitao:
"Ako imaš scenario, daj da ga pročitam."
Uvek bi odgovorio: "Nisam ga uradio."
Znao je da neće moći da ga snimi.
TIŠINA
Učio iz njegove grandioznosti
iz njegovih snimaka kranom,
iz njegove knematografske tehnike
i ritma montaže.
Učio sam i uzeo što sam više mogao.
Postoji određeni deo našeg posla,
poput mehaničara, koristimo stare alate
koji su dostupni, i pronalazimo način
da ubacimo naše mišljenje i našu ličnost u njih.
I proučavao sam Leonea i naučio kako da...
U suštini, trudio se da smislim neke nove mašine.
Način na koji spaja sve delove u jedan veliki orkestar
koji je usklađen sa kompleksnim emocijama koje se
odigravaju pred vama.
Inspirativno je za gledanje.
Nekih stvari se odmah setite,
ne osećam kao da su deo određene ere.
Sveže su kao i prvog dana.
Teoretski, nastaviće da budu tako sveže
decenijama i generacijama.
Izgleda tako moderno, ponajviše zbog
modernizma i osećaja ironije,
ali modernizam je lepota filma i smelosti.
Kao da idete u umetničku galeriju da gledate slike
revolucionarnog umetnika. Očarani ste.
Kao što možete da vidite Kurosavu u Leoneu,
vidite Leonea u "Ratu zvezda".
I to je pravi napredak umetničke forme.
Volela bih da sam mogla
da provedem vreme sa njim kao odrasla.
Niko nije pravio filmove kao on ni pre ni posle.
I pronašao je brend.
Pronašao je način pripovedanja
kome se niko nije ni primakao.
Prošlo je 38 godina
od prvog dolaska u Italiju kao mladi glumac
kod jednako mladog režisera, Serđa Leonea.
Taj događaj je bio pozitivna
prekretnica za obe karijere. Hvala ti puno, Serđo.
Lav za Leonea.
Šta biste rekli Serđu da je danas tu?
Znate, nešto kao: "Hvala za sećanja."
SERÐO LEONE ITALIJAN KOJI JE OTKRIO AMERIKU
Nedostaje nam režiser, ne samo meni, već i svetu.
Nedostaje mi osoba koja je videla najbolje u meni
znajući da to mogu da pružim.
Da je ovde, šta biste mu rekli?
Ja lično da mi mnogo nedostaje, to je sve.
Vrati se.
Htela bih da mu kažem hvala, prokletnici.
Čekajte, biću dobro.
Koliko je prošlo? Trideset pet?
Rekao bih mu: "Hvala za mnoštvo ideja
koje si mi dao kroz svoje filmove, koje sam
adaptirao i pretvorio u svoje.
Uvek ću te gledati kao jednog od velikana
na čijim ramenima si dozvolio da stojim.
Ima scena u Ðangu
u kojoj je vrlo krupan kadar Sneška,
i kada smo završili, gafer je došao i rekao:
"Izveli ste 'Serđa' na Snešku?
Kakav manjak poštovanja!"
Krupan kadar, to je "Serđo".
Svi su znali šta je "Serđo".
Mislim, svi u ekipi.
Za Lylo preveo: Milan Radivojević