Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Sergio Leone, človek, ki je ustvaril Za prgišče dolarjev,
Za dolar več
in Dobri, umazani, zli,
vam predstavlja svoj najboljši film Skrij se!
Takrat sem dojel,
da je človek, ki je režiral druge tri filme,
Sergio Leone.
Klapo, prosim.
Serata America, intervju z Leonejem. Ena, prvič.
Samo trenutek. Dobro.
Film je zame predvsem dobra predstava,
v kateri vam pokažemo zamaskirano življenje.
Je kot sredstvo za opis lastnih izkušenj,
zgodovinskih ali psiholoških,
vedno skozi zgodbo in mit,
predstavo.
Rodil sem se v filmu.
Živim v filmu, berem film.
Vidim film.
Zame je film ljubezen in obratno.
Kako bi lahko pozabil
svet svojega otroštva?
Vsi moji filmi so polni teh občutkov,
od Za prgišče dolarjev do Bilo je nekoč na Zahodu.
Konec koncev v vseh mojih filmih
svet presojajo otroci.
Po ogledu vseh teh filmov
mislim, da je bil moški, znotraj in tik pod površino, še fant.
Fant, ki se igra kavboje,
ki rad zabava prijatelje,
zabavljač,
nekdo, ki pri tem ni prevzeten,
ampak je kot zabavljač v resnici darežljiv.
Vidite tiste stebričke zgoraj?
Nekoč jih ni bilo.
Tam smo bili mi,
10- do 12-letni fantje z velikimi deskami,
ki smo se spuščali s Taboge s 50 do 60 km/h.
Moder plaz, ki se je valil nad takrat neželene goste.
Polno je bilo Nemcev.
To je bilo med 1942 in 1945.
Moj prvi vestern.
Vprašali so me, v kakšnem smislu
so bili Leonovi filmi osebni.
Snemal je žanrske filme,
vesterne, mafijske.
Globoko osebni so bili iz treh razlogov.
Prvič,
šlo je za majhnega otroka, ki je odraščal v Trasteveru
in se spominjal ogleda holivudskih filmov v 30. letih,
v času Mussolinija.
Amerika je veljala za model svobode in sodobnosti.
Drugače je bilo.
Videl si drug svet
in ta otrok iz Trastevera
je imel rad te zgodbe.
Drugič,
ker so v letih 1943, 1944,
po pristanku v Salernu
ameriške čete prišle na sever, do Rima.
Leone je rekel, da je bil velik šok
spoznati prave Američane.
Ti vojaki so lovili naše ženske,
prodajali cigarete
in se pač vedli kot vojaki.
V njih ni bilo nič takšnega
kot na zaslonu.
Streznitev najstnika,
ko spozna Američane.
Avtobiografski so tudi zato,
ker se je oblikoval kot filmar
med letoma 1949 in 1959,
ko je delal kot asistent režiserja pri 35 filmih.
Lahko rečem, da sem se skoraj rodil na sceni,
ker je bila moja mama mlada igralka pri Galliju.
Ko sem bil otrok, je oče snemal zadnji film
po odsotnosti zaradi fašizma.
Bil je antifašist in zato politično preganjan.
ZADNJA ŽRTEV ROBERTO ROBERTI
Njegov oče, V. Leone,
je bil cenjen igralec in režiser
v začetkih italijanskega nemega filma.
Imel je umetniško ime R. Roberti.
KONTESA SARA ROBERTO ROBERTI
Bil je najljubši režiser Francesce Bertini,
zvezde italijanskega filma
in nekaj let tudi svetovnega filma.
Režiral je Bice Waleran, s katero se je pozneje poročil.
Bila je velika diva nemega filma.
Ko je italijanski film zašel v krizo,
je Vincenzo Leone oz. Roberto Roberti
režiral nekaj spektakularnih filmov,
kot je Fra' Diavolo leta 1925.
Vincenzo Leone je hotel popularizirati film,
da bo dostopen vsem.
Povzdignil ga je.
Zdi se mi, da je Sergio
nadaljeval očetovo pot.
Sergia sem videl brez besed in na robu solz
samo,
ko je govoril o očetu.
NOËL SIMSOLO FILMSKI ZGODOVINAR
Odvijal se je festival starega
italijanskega filma
in povedali so mu, da se predvaja
očetov film.
Takoj si ga je šel ogledat,
ni več govoril.
Odšel je v solzah.
Rojen sem bil s frustracijo očeta,
da ni mogel početi, kar je želel.
A s filmom sem živel od jutra do večera,
govoril o filmih. Pritoževal se je meni.
Ko sem dopolnil 14 let,
sem imel popoln odpor do tega okolja,
do te obrti.
Ko se je oče odločil,
da se bo vrnil v rojstno mesto
Torrella dei Lombardi v Irpiniji,
sem začuda začutil veliko potrebo, da nadaljujem delo.
Zame je bila to
skoraj dolžnost.
Leone je, pravzaprav,
do konca 50. let veliko režiral,
le da njegovo ime ni bilo napisano.
Leta 1960 je dobil priložnost za lasten film.
VELIKAN Z RODOSA
Razumel je, da je njegov film epski,
film o protagonistu, ki je absolutni junak.
Rad bi ovrgel koncept.
"Velikan z Rodosa" je ironičen film.
Lik je plejboj.
-Kakšen parfum je to? -Vrtnice, vnuk moj.
Rodos je tudi otok vrtnic.
In čudovitih žensk, vidim.
S fotografij prizorišča
vidimo, da je že obvladal sceno.
Res sem bil vodilen v žanru epske komedije.
Vedno je bil prvi žanr,
zato mislim, da se ni zares trudil
prodreti v srca ljudi.
Prodreti je hotel v arhetip žanra,
ki ga je zanimal.
To je podobno mojemu načinu.
Tisti, ki so imeli korist od Leona,
bolj kot moja generacija, je bila naslednja,
ki je prišla za mojo,
kar je bil gotovo Quentin Tarantino.
Zame je on njegov dvojček.
Veliko koristi je imel od Sergiovega vpliva.
QUENTIN TARANTINO REŽISER
V Ubij Billa
ali celo Neslavnih barabah ter Djangu v okovih
gre vedno najprej za žanr.
Žanr je najpomembnejši
in mislim, da je bilo tako tudi pri Leonu,
še posebej pri vesternih.
Kratka cigara pripada človeku brez imena.
Agent me je poklical in rekel:
"Rad bi, da posnameš vestern v Italiji."
Rekel sem: "Ne vem. Prost mesec imam.
En mesec ne delam.
Zdaj pa bi rad, da snemam vestern v Italiji."
Rekel sem: "Ne, nočem tega."
Clint Eastwood je bil inštruktor plavanja.
Potem je bil veliko let
drugi igralec v vestern seriji "Rawhide".
Kako je pri tebi, Rowdy?
Enako kot tu. Vedo, da so ovce blizu.
Ko so ga poslali k meni, da bi pregledal lik,
"Črno ovco", ni govoril. Niti besede ni rekel.
Moj agent je dejal:
"Govoril sem z agentko v Rimu
in ji obljubil, da boš prebral scenarij."
Scenarij sem pisal 15 dni.
Vse se je začelo z ogledom "Yojimba - Telesna straža".
YOJIMBO - TELESNA STRAŽA AKIRA KUROSAWA
Pri "Yojimbu" me je najbolj pritegnilo,
da je bil posnet po ameriškem romanu.
Detektivki.
Kurosawa je idejo prenesel
na svojega samuraja.
Hotel sem jo oživiti.
Rekel sem: "To je Yojimbo, ta film mi je zelo všeč.
Odlična ideja je narediti vestern po tej zgodbi".
Rekel sem: "To bo zelo dobro
ali pa grozno."
Prišel je na prizorišče
in se izkazal za zelo očarljivega.
Odlično sva se ujela,
pa nisem govoril italijansko,
on pa ne angleško.
Veliko sva mahala z rokami,
tako in tako.
Najbolj me je presenetila njegova ravnodušnost,
mačji človek je bil, rojen len.
Še med hojo je spal.
Ko pa je napočil njegov trenutek,
je bil neznansko hiter
in dinamičen.
To je krivo za poseben kliše,
za šarm njegovega lika.
Ni se bal biti nor.
Veste ...
Takšen je bil njegov pristop.
Rad sem to počel.
Od takrat je bil odgovoren
za mojo kariero.
To, kar zna potegniti iz Eastwooda, je krasno.
Če bi Eastwood ostal v ameriškem filmu,
morda nikoli ne bi bil Clint.
Odvzel mu je ta božji vidik,
zaradi katerega ni bil verodostojen.
Pozdrav, prijatelji.
Naredil ga je za boga med možmi.
Rimsko ravnodušnost je uspel vnesti
v telo Clinta Eastwooda,
v njegov odnos, vedenje.
Zvijačnost in budnost hkrati,
pretkanost, pamet.
Živijo.
Klapa. Prvi poskus.
Tukaj sem.
Bil sem v studiu Papi-Colombo,
ker sem moral posneti prvi film zanje.
Prvič sem bil v sobi dveh producentov.
Slišal sem hrup.
GIULIANO MONTALDO REŽISER
Hrup in glasove.
Potem pa sem slišal ...
Nato: "Prihajajo!"
Bil je g. Sergio Leone,
ki je producentom pripovedoval o svojem filmu.
S takšno lepoto in šarmom.
Zelo živo se spomnim,
ko mi je bilo 14 let, leta 1964.
Velik vtis je name naredil prvi prizor.
ZA PRGIŠČE DOLARJEV
Prvi prizor z glasbo in piščalko.
Zelo edinstveno je bilo, redko.
V katerem koli filmu.
TSUI HARK REŽISER
Študiral sem še
in nisem razmišljal o filmski industriji.
Priznam, da je to eden od elementov,
ki so me pritegnili k učenju tega, kako narediti film
in postati režiser.
Baxterji tam čez.
Rojosi tam.
Jaz pa v sredini.
Kaj boš pa storil?
Zmešan zvonar je imel prav.
V takšnem kraju se da zaslužiti.
Ideja je bila,
da Harlequin služi dvema.
Don Miguel Rojo, rad bi govoril z vami.
Slišal sem, da zaposlujete.
Morda sem na voljo.
Preden me zaposlite, moram povedati,
da nisem poceni.
Postavi se v sredino
in se proda enemu in drugemu,
ne da bi to vedela. Zdaj si stojita naproti.
Pripravite tri krste.
Filme sem prvič videl v 60.
Radi smo imeli ameriško glasbo in oblačila.
Kot je rekel Jean-Luc Godard,
smo bili "otroci Marksa in kokakole".
Radi smo imeli vesterne,
a nas niso povsem prepričali.
Leonu je uspelo ponovno povedati zgodbo za generacijo,
ki vanjo ni več verjela.
Na nek način jo je Sergio Leone
oživil v lastnem žargonu.
Zelo hvaležen sem, vsi mi,
generacija mu je hvaležna,
ker smo bili vzgojeni z vesterni.
Howard Hawks in Raoul Walsh in John Ford,
celo Kurosawa, ki je delal vzhodne vesterne.
Ob tem smo odrasli.
Z velikim navdušenjem
sem prvič gledal Za prgišče dolarjev.
Ko v Fordovih filmih
igralec odpre okno,
vedno pogleda v izjemno prihodnost.
Ko v mojih odpre okno,
vidi grozo in strah,
ko ga ustrelijo med oči.
Ko smo končali, se mi ni nihče oglasil.
Nihče iz Rima me ni poklical.
Nič od njih.
Spraševal sem se, kaj je s filmom.
Film so predvajali v Firencah.
V petek so zaslužili 600 tisoč lir,
v soboto 800
in v nedeljo milijon tristo.
V ponedeljek so pričakovali 100 tisoč lir,
zaslužili pa 1,5 milijona.
Mit je prispel do Rima.
Nato pa so v Varietyju rekli,
da je z vesterni konec, razen z enim,
majhnim, ki mu kaže res dobro.
Za prgišče dolarjev s Clintom Eastwoodom.
Pomislil sem: "Sem to jaz?" To ni ta film.
Naslov je bil Magnificent Straniero.
Izvirni naslov Za prgišče dolarjev
je bil Veličastni Ray.
V delovnih posnetkih,
ki jih je mogoče videti, vidiš
Ray, Veličastni in Veličastni tujec,
drugi naslov.
Šele v postprodukciji
je postal Za prgišče dolarjev.
Ko človek s kalibrom .45 sreča človeka s puško,
bi rekli, da je prvi mrtev.
Pa poglejmo.
Kar je Leone naredil v filmih z Eastwoodom,
je bilo zelo drugače.
To je imelo veliko opraviti s krajino.
Takoj si vedel, da to ni ameriški zahod.
REŽIJA SERGIO LEONE
MARTIN SCORSESE REŽISER
Spomnim se, da je bilo zanimivo.
Piše, da je vestern,
a ne daje občutka ameriškega vesterna.
Prikazoval je svet junakov in demonov.
Hkrati pa je prikazovalo legendarne simbole
dobrega in zla.
Prikazovalo jih je z odtenki,
da je dobro zagotovo vsebovalo zlo,
zlo pa dobro.
FRANK MILLER REŽISER, ROMANOPISEC
ZA DOLAR VEČ 1965
Nekateri liki so bili nepredstavljivi.
Veliko večji od življenja.
Kot v risanki.
Poznal je stripe.
Ne vem zares,
a če pogledam ta film,
vem, da je moj človek.
Jaz pa sem njegov.
Lee Van Cleef je videti kot lik iz risanke.
In to pravim pohvalno.
Pogledati sem moral vsako sličico,
kot bi montiral film,
kakor sem sam začel risati. Z majhnimi sličicami
in si predstavljal, da se premikajo.
Zame so vesterni večinoma pravljice, domišljija.
To so zgodovinski liki,
a so povezani z miti, legendami, zgodbami.
Poseben spomin,
ki ga imam iz filma Dobri, umazani, zli,
je prvi prizor.
Sedeli smo v kinu
in film se je pravkar začel.
Vidi se puščava ali kar pač je v prvem prizoru.
Pojavi se obraz Ala Mulocka.
Vidimo ga ...
Moj krušni oče, Curt,
ki je sedel ob meni, je rekel:
"No, ta tip je gotovo grdi."
Robert Rodriguez.
Eden od načinov, na katerega sva se povezala,
je bil, ko me je vprašal, ali bi pogledal kakšne filme,
da se ogrejemo za Mesto greha.
Izbral sem Dobri, umazani, zli.
Sedela sva skupaj in ga gledala,
se dregala s komolci,
ker je bil podoben temu, kar sva si oba želela.
Govoril je:
"Ta del sem pozabil. Pozabil sem, kako je dober!"
Bila sva kot majhna fantka.
ZLOBNEŽ
Nekako je prek izbire igralcev,
podobno kot jaz z izbiro igralcev,
poskušal ustvariti novo mitologijo ali nov mitos
kar zadeva igralce.
GRDOBA
Tuco. Najboljši lik je.
Eden najboljših vseh časov.
Zagotovo je najboljši.
Mislim, da je Tuco Elija Wallacha
ena največjih komičnih predstav vseh časov.
Med najboljšimi tremi.
Komedijant na način
commedie dell'arte,
zelo evropski,
celo italijanski.
Pogosto je veljala za zelo teatralno.
V Leonejevih vesternih
je veliko humorja,
še posebej v prvih treh s Clintom.
To se mi zdi zelo pomembno.
Da je ohranil smisel za humor.
Če ga ne bi,
bi filme posnel
na veliko bolj konservativen, ameriški način.
Vse je dal od sebe.
Koliko si vreden zdaj?
Koliko?
2.000 dolarjev.
-Tako je, 2.000 dolarjev. -Ja.
2.000 dolarjev.
Kurbež!
Plačal boš za to. Upam, da končaš na pokopališču.
Snemal sem film v Kaliforniji.
Rekli so: "Italijanski režiser je tu,
ki bi rad posnel film."
"Kakšen film?"
Rekli so, da špageti vestern.
Jaz pa: "To je kot havajska pica. Nisem še slišal zanj."
Predstavili so mi Leoneja.
Rekel je: "Rad bi ti pokazal špico filma."
REŽIJA SERGIO LEONE
Pisalo je Sergio Leone. In ...
Odstrelili so njegovo ime.
Na koncu sem rekel:
"Posnel bom film. Kam naj grem?"
Moj zadnji film Dobri, umazani, zli,
je zelo slikovit vestern,
ker gre za zgodbo o treh izjemnih
in simpatičnih divjakih,
postavljenih v kontekst državljanske vojne.
Zgradijo most,
ga prečkajo in most bi moral eksplodirati.
Clint je rekel: "To je moj tretji film z učinki.
Na mostu se bo zgodila velika eksplozija. Previdno."
Več mesecev so gradili most
s španskim vojaškim poveljnikom, ki je nastavil dinamit.
Postavili so tri kamere,
eno v bližini eksplozije
s počasnim posnetkom,
drugo tukaj in tretjo v jarek, kjer bi morali biti mi.
Hoteli so, da se malo umaknem.
Jaz pa sem rekel,
da se ne bom samo malo,
ampak močno.
Rekel sem: "Na vrh hriba grem."
Eli je rekel: "Prav, grem tudi jaz tja."
Strinjal sem se in sva šla.
Italijan, ki je skrbel za posebne učinke,
je rekel Špancu: "To je velika čast.
Razstrelil boš most.
Združi ti dve žici, ko rečem 'zdaj'".
Prišel je eden od asistentov in rekel:
"Kam naj se postavim?
Povejte mi, kdaj naj grem."
Italijan za posebne učinke je rekel: "Zdaj".
Nastala je ogromna eksplozija.
Eliju Walachu sem rekel:
"Verjetno sploh niso vklopili kamere."
Šalil sem se.
Naenkrat sem zagledal Sergia prihajati po cesti.
Besen pogled je imel.
Kamere niso snemale, ker ni nihče vedel za akcijo.
Slišal sem kričanje,
a nisem nič razumel,
ker je bil besen.
Kričal je, da ga bo ubil.
Človek je v trenutku sedel v avto in se odpeljal.
Pobegnil je.
Španska vojska, ki je priskrbela eksploziv in vse to,
se je čutila tako krivo za prezgodnjo eksplozijo,
da je obljubila izgradnjo novega mostu.
Vrnil se je. V štirih dneh je bil zgrajen.
S Clintom sva šla vseeno na vrh hriba.
DOBRI, UMAZANI, ZLI 1966
Veliko si je upal.
Poskusil je veliko stvari, ki si jih drugi niso upali.
S takšnim navdušenjem in zanosom,
da mu je uspelo.
Ne vem, če bi to zmogel ameriški režiser.
Vodil nas je s seboj.
Rad nas je imel ob sebi.
Imeli smo občutek, da je družina pred vsem.
Nekaj spominov iz otroštva imam.
Spomnim se zapuščenih, prašnih krajev,
kjer ni bilo otrok. Samo odrasli.
Morali smo biti tiho, ker je snemal.
Za otroka je bilo to zelo dolgočasno.
Tudi lepe spomine imam.
Če otrok pride na prizorišče,
je to odlična igra.
Najlepše se je bilo oblačiti
za snemanje filma.
Tesno je bil povezan z družino.
Pred snemanjem Un sacco bello smo bili dolgo doma
in videl sem odnos med njim, ženo in otroki.
Rad je imel svoji hčeri,
Andrea in ženo Carlo.
Lepa družina so bili.
Očetova filmska ekipa
je bila pogosto pri nas,
prijatelji so bili.
Nikoli se ni zdelo, da niso na pravem mestu,
domače je bilo.
Zame je to bila igra, prijetna pot.
Tako smo lahko bili skupaj na počitnicah.
Ne običajnih
ali takšnih, na kakršnih so bili prijatelji,
ki so imeli mirno in normalno življenje.
V Italiji ni Zahoda, ni prostranstev,
banditov, Indijancev,
zlate mrzlice.
Zato motivacija za snemanje teh filmov ni bila zgodovina,
ampak film.
Če je ameriški vestern mit,
je italijanski vestern mit o mitu.
Zame
ti filmi sodijo nekje na ločnico
med različnimi žanri:
italijanska komedija,
starodavni spektakli,
italijanske epike iz starega sveta
in čisti modernizem,
filmski modernizem.
Mislim, da so to začetki sodobnega filma.
Obstaja novi holivudski film in klasični film.
Mislim, da je točno med njima, kjer se konča klasični film
in začne novi holivudski film,
trilogija o dolarjih.
DOBRI, UMAZANI, ZLI 1966
Temu je pravil Amerika.
Ameriški zahod.
To je bil mitičen ameriški zahod, ki ni nikoli obstajal.
Uporabil je izjemne kamnite tvorbe v Španiji,
da je iz njih ustvaril prostran svet.
Mislim, da so vse njegove lokacije,
denimo Almerija,
vse slavne lokacije, ki jih je Leone uporabil za vesterne,
bile videti kot Amerika. Močno.
Tako je bilo zato, ker je uporabil preprosta ozadja.
Izjemne stvari pa je počel spredaj.
JACQUES AUDIARD REŽISER
V Libérationu je bil
nekoč vprašalnik.
Spraševali so 200 režiserjev.
"Zakaj snemate?"
Izstopal je odgovor Davida Lyncha, ki je rekel:
"Da ustvarim vesolja in opazujem, ali delujejo."
Sergio Leone zame ustvari vesolje, ki deluje.
DOBRI, UMAZANI, ZLI 1966
Dobri, umazani, zli, Za prgišče dolarjev,
to so potovanja.
Junaške odisejade.
Leonejevi filmi so epski.
Ne samo prizori in bitke, ampak tudi vse vmes.
Več občutka.
DAMIEN CHAZELLE REŽISER
To so tiste stvari, ki jih zmore samo film,
ki jih lahko na platno postavi samo režiser.
Ne da se jih zapisati v scenarij,
v nobeni drugi obliki.
Vsaj na tak način ne.
Bil je eden od ustvarjalcev,
ki mi je zelo nazorno pokazal,
kaj zmore režiser.
Dobri, umazani, zli sem videl najprej.
Bil sem otrok,
nisem dojel, da gledam film,
ki je star deset, dvajset, trideset let.
Zdelo se mi je, da gledam nekaj povsem novega,
brezčasnega, sodobnega.
Končni obračun,
ki se ga je čakalo tako dolgo,
je prinesel samo stanje na mestu.
Junakinja je kamera,
ker se vrti.
Vrti se po glasbi.
Če si živ in to vidiš, ti srce razbija.
Nenadoma se
pojavi zvok, skoraj kot en strel,
in pravi ljudje padejo po tleh.
V večini pustolovskih filmov,
bi bil to neskončen prizor,
kjer bi se vsi lovili,
bili bi ranjenci, govorili bi
in govorili in govorili ...
Morricone je rešil ta zapleten, dramatičen problem.
Tukaj raziskujemo
dva motiva za moj zadnji film,
ki se imenuje Skrij se!
Očka je imel mejnike, od katerih ni odstopal.
Lahko si mu povedal, da je tam najboljši pevec,
pa je rekel:
"Morda lahko kaj zapoje, a glasbo dela Ennio."
Brez razprave.
Spomnim se prvega filma, Za prgišče dolarjev.
Nisem hotel Morriconeja, ker ga nisem poznal.
Običajno sem delal z drugim glasbenikom.
Srečala sva se dva dni pozneje, ker so tako želeli producenti.
Takoj sva se prepoznala.
Zdaj se morava lotiti dela,
dragi prijatelj Ennio. Začniva.
To je bila popolna harmonija.
Očka in Ennio sta delala na besedilih pesmi za Skrij se!
Ennio je zapisoval in oče je rekel:
"Ja, a naj bo nežnejše."
Nežnejše, za otroke gre.
Celovito sta sodelovala,
skupaj ustvarjala.
Popolna fuzija.
Sergia se spomnim iz tretjega razreda.
Nato je izginil, ker je šel v drugo šolo
in dolga leta se nisva videla.
Nato je prišel in vprašal, ali bi napisal glasbo
za Za prgišče dolarjev.
ENNIO MORRICONE SKLADATELJ
Rad sem sodeloval.
V glavi sem imel idejo in jo razvijal.
Piščalka in instrumenti, ki so jo spremljali,
so bili nenavadni in niso imeli nič s tem.
Vsa nenavadna tolkala.
Kombinacija piščalk,
električne kitare in teme in vesterna.
To je bilo novo in spremenilo je svet glasbe.
Glasba je bila skoraj karnevalska.
Kot kombinacija med Beach Boys in Duanom Eddyjem
ter divjim zahodom, posneta v kopalnici. Krasno.
ZA DOLAR VEČ - 1965
V vseh Sergiovih filmih
sem vsakič spremenil fizionomijo glasbe.
Glasbena skrinjica v drugem filmu je bila v scenariju.
A ni bila vedno del prizora.
Včasih, ko ni bila posneta,
je postala abstraktna.
Zelo pomembno je bilo, da ta vidik zvoka vključim,
da poveže zgodbo.
V Bilo je nekoč na Divjem zahodu
so glavne orglice.
Ja, kar daj, igraj orglice.
Igraj, da ne govoriš neumnosti.
Samo pazi na napačne note.
Take note?
Odkril je, da ko instrument ustvari zvok
skupaj s podobo
in ga ponovno slišimo, ne da bi videli podobo,
ta instrument postane temeljni priklic,
ki soustvarja pomene filma.
BILO JE NEKOČ NA DIVJEM ZAHODU 1968
To je bilo pomembno odkritje.
Naj bo tvoj brat srečen.
Vrhunci in padci v glasbi in muzikografiji
so edinstveni in izjemno dramatični.
DARREN ARONOFSKY REŽISER
Različni značaji in različne melodije
so pravzaprav skoraj kot besedne fraze.
Pravzaprav prikazujejo informacije, ne samo čustev.
Ko se pojavijo
različni rifi ali različni glavni instrumenti,
se pogovarjajo z občinstvom.
Morricone je gotovo sorežiral Leonejeve filme,
ker si jih brez njega ni mogoče predstavljati.
Zelo lepo od njega.
Nisem delal na scenarijih.
Seveda glasba za prizori
in realistični zvoki filma niso bili dialog,
a pomenili so toliko kot dialog,
včasih več kot to:
abstraktna interpretacija besed.
Glasba je bila bistveni del pripovedovanja Sergiovih filmov.
Leone je imel oči in Morricone ušesa,
skupaj pa sta bila odlična ekipa, kot Hitchcock
in Herman.
Sergiovi filmi so bili tako dobri, da bi bila možna
tudi slabša glasba.
Glasba ni del filma, interpretira ga.
Podpira koncepte, ki jih skladatelj prispeva filmu
in seveda režiserju.
BILO JE NEKOČ V AMERIKI 1984
Igralčeve misli, tisto, česar ne pove,
lahko pove glasba.
Pogled neizraznega igralca,
ki pred ali za seboj čuti nekaj neznosnega.
To je sin sekretarja Baileyja.
Ime mu je David, kot tebi.
Polno je bilo sumov, spominov,
groznih ali zelo preprostih reči.
Morriconejeva glasba liku doda več dimenzije
in več psihološke vsebine.
Ko smo igrali posebej čustven,
sentimentalen prizor s podlago glasbe,
sem včasih spremenil vse in rekel:
"Vseeno mi je za direktni video.
Obdržal bom glasbo,
ker mi pomaga.
Bomo pozneje uredili."
Z glasbo na prizorišču
se zgodi nekaj posebnega, svetega.
Zahteva večjo zbranost pri vseh.
GIUSEPPE TORNATORE REŽISER
Obstaja višja harmonija, ki na najboljši način združi
produkt dela vseh.
To je posebna scena, ki je povsem tiha,
ker jo tako vidi junak,
ki se ga vidi šele na koncu posnetka.
Malce manj dima.
Malce manj dima!
Snemanje.
Klapa. 28-1, prvič. Akcija.
Glasba ima osrednjo vlogo.
Zame je to bolj nemi film,
koncept nemega filma,
ki seveda ni bil nemi.
Vedno je bila zraven glasba, na zelo očiten način.
Morda je Sergio Leone zadnji veliki filmar nemega filma.
Podobam je vrnil izjemno moč.
Sergio je veliko delal na tišini.
Tišini koga?
Igralcev, likov.
Na tišini prizora.
Tišina je resnična, predstavljena z glasbo.
Glasba je predstavila samo sebe
na zelo osnovni način za tisti prizor,
tisto, kar se je zgodilo prej in se bo zgodilo pozneje.
Glasba je napovedala preteklost in prihodnost filma.
Leone je res vedel, kako ustvariti osamljenost in izolacijo
skozi minimalno uporabo zelo posebnih zvočnih učinkov.
Oče je odlično poznal zvok.
V Enniu je našel več kot plodna tla.
Ja?
Tukaj. Dobro.
ENZO DI LIBERTO UMETNIK ZVOKA
Te smo uporabili za korake Roberta De Nira
v Bilo je nekoč v Ameriki.
Delal sem z Renatom Marinellijem, ta pa s Sergiom.
Vse so ustvarili v studiu.
Danes pomagajo računalniki.
Nekoč pa le studio
in moralo je biti primerno.
Leone je bil videti siten,
a je bil prijazen.
Zabaven je bil in nagradil te je za opravljeno delo.
Ko prispe do polja,
naj se v ozadju sliši konja.
Da se bo vedelo, da je tam.
Enako je.
Naj bo malo manj rezek, sicer bo moteče.
Vedno sem se dobil z umetniki zvoka.
Šalili smo se in govorili:
"Naj bo manj hrupa, da bo izstopala glasba."
Tako smo se zabavali.
Morricone je bil poseben.
Ko si prišel tja, je vladalo zaupanje.
Šalili so se.
Ko smo enkrat nekaj mešali v dogovoru z Leonejem,
je Fausto spremenil glasbo.
Ennio je včasih zaspal,
nato smo počasi zamenjali glasbo z nekim drugim izvajalcem.
Takrat se je zbudil.
"Kaj se je zgodilo?"
On pa je vprašal: "Ti ni bilo všeč?"
FAUSTO ANCILLAI MEŠALEC ZVOKOV
Sergia Leoneje sem spoznal
pri Dobri, umazani, zli.
Od takrat pa do
Bilo je nekoč v Ameriki sem zmešal vse.
FILM SERGIA LEONEJA
Leone je ustvaril svojo izrazno revolucijo
na tem področju.
Morda je najboljši primer tega
začetek Bilo je nekoč na Divjem zahodu.
Dolga špica, ki je šla v zgodovino.
Škripanje mlina in vse drugo.
Ustvaril je prekrasno glasbo.
Ko smo jo mešali, Ennia ni bilo zraven.
Leone mi je rekel:
"Fausto, odstranimo glasbo."
"Sergio, si prepričan?" "Odstranimo glasbo."
Realistični zvoki ne negirajo
Morriconove glasbe.
So sad njunega intenzivnega sodelovanja.
Ko smo mešali, je prišel Ennio Morricone.
Nič mu nismo povedali.
"Sergio, prekrasno glasbo si ustvaril."
Tega ni vzel osebno!
70 let je bil film umetnost sinteze.
Leone nam je pokazal, da je možno
življenje človeka prikazati v 90 minutah
in povedal nam je, kako je čas mogoče ustaviti,
podaljšati, spremeniti, pomnožiti
in kako je film lahko umetnost pripovedovanja o čakanju,
o tem, da se nič ne dogaja.
To je prej sodilo v literaturo, ne pa v film.
Muha, ujeta v pištoli, je bila moja ideja.
Gotovo, ker sem se pozneje z njo hvalil Sergiu.
Ne da se čutiti stiske montažerja,
ki mora nujno končati eno situacijo,
da pripravi prostor za naslednjo.
Zgodba mora dihati.
To čutiš in nekaj posebnega je. Novo in popolno.
Bilo je nekoč na Divjem zahodu je umetniški film.
Hotel sem ga povedati z zgodbo,
kot bi bil pravljica.
Ali vestern, ki pripoveduje zgodbo o rojstvu ameriškega naroda.
Bilo je nekoč na Divjem zahodu je Leonejeva mojstrovina.
To je vestern in hkrati ni.
Je elegija določeni obliki filma.
Nekoč je živel
mladenič, ki je v Trasteveru gledal vesterne.
Nekoč je bil žanr vesternov,
dokler ni izgubil pravljičnih lastnosti.
Nekoč v zgodovini
je obstajal trenutek, ki je minil,
ko je prišla železnica.
Vsi ti nekoči so obstajali,
zakaj ne bi torej naredili pravega pogreba vesterna?
Torej je združil dva človeka iz italijanskega novega vala,
ne svoje običajne pisce,
ne Luciana Vincenzonija in Sergia Donatija,
ampak Bernarda Bertoluccija,
ki je posnel en film in sodeloval pri drugih,
in Daria Argenta,
ki je bil kritik za Paese Sera, rimski večerni časopis.
DARIO ARGENTO REŽISER
Zelo mlad fant sem bil.
V veliko čast mi je bilo, da se družim s Sergiom Leonejem.
Skupaj z Bernardom in Sergiom
sem napisal osnovo za film.
Na začetku smo se dobivali pri Sergiu.
Potem pa pri Bernardu ali meni.
Delo je kar trajalo, dva ali tri mesece.
Glavni lik je bila ženska.
V svojih filmih še ni delal z žensko.
Mislim, da je zato vzel Bernarda in mene,
ker sva bila zelo mlada.
Menil je, da se scenaristi določene starosti tistega časa
ne spoznajo na ženstvenost.
Jaz sem napisal prvi del, Bernardo pa drugega.
Nato sva šla skupaj,
z velikim kupom papirja, v kopirnico
in ženska je začela pisati.
Ko je pisala, sva stala tam in čakala,
ker sva hotela zapisano odnesti.
Zgodba mu je prirasla k srcu.
Res mu je bila zelo všeč in velikokrat je rekel:
"Kako krasen prizor."
Navdušena sva bila, pomemben trenutek je bil.
BILO JE NEKOČ NA DIVJEM ZAHODU
To je bilo novo.
Liki so pomembni.
Niso bili lutke, ki se premikajo po igralni plošči
in igrajo vloge v vesternu.
Pomembne so interakcije med liki.
Mar nam je, ko družino McBain ustrelijo,
to si zapomnimo do konca filma.
BILO JE NEKOČ NA DIVJEM ZAHODU 1968
To je za Leoneja novo.
Drugačne vrste film, več se dogaja v notranjosti,
to se začne z Bilo je nekoč na Divjem zahodu.
Tega imam najraje.
Zanimivo, ker sem se zelo upiral,
ko sem ga prvič gledal.
Ko sem ga prvič videl,
sem bil povsem zaprepaden.
Leonejev film se mi je zdel oddaljen, tuj,
daleč od meni znanih vesternov.
Sergio je vzel nekaj zelo slavnih igralcev,
denimo izjemnega Henryja Fondo.
Najprijaznejši igralec v holivudski zgodovini.
Povem lahko anekdoto. V Italijo je prišel povsem drugačen.
Bil je nekdo drug.
Imel je črne lase, španske zalizce
in celo črne kontaktne leče.
Pustil sem ga takšnega.
Počasi in nežno sem zavlačeval z njegovim nastopom.
Vsak dan je snel del svoje maske.
In končno, preden je stopil na oder, sem rekel:
"Ne bi odstranil tudi črnih kontaktnih leč,
zaradi katerih imaš monoton pogled?
Krasne izrazne oči imaš."
Končno jih je.
Kamero sem dal za njim
in skoraj presenetljivo v krožnem posnetku odkril,
da je pod tem groznim morilcem
nihče drug kot Henry Fonda.
Kot odličen in izkušen igralec je rekel:
"Kristus, zdaj razumem."
Kaj bomo z njim, Frank?
Ko je Leone izbral Henryja Fondo,
se je z likom Wyatta Earpa šalil z občinstvom.
Zdaj si me poklical po imenu.
Noče vas pripraviti do tega, da prezrete,
da je Henry Fonda dober človek.
Hoče, da tako mislite.
To vaše mnenje hoče spodkopati.
Vas zmesti.
John Ford, Howard Hawks
in veliki miti ameriškega vesterna so mu bili všeč.
A zdelo se mu je, da mora njihove zgodbe povedati drugače.
Zdaj moram iti.
Claudia Cardinale mi je bila všeč.
Dejstvo, da je bila v Monument Valley,
je bilo zelo ameriško.
Zelo ameriško.
To je bila zelo italijansko- ameriška vrsta mešanice.
Da je bila v Monument Valley.
Bilo je drzno in čudovito.
Sweetwater bo čudovito mesto.
Peckinpah in Leone
sta, vsak na svoj način, razumela filme Johna Forda.
Vzela sta mitični vidik in ga obrnila v drugo smer,
proti kapitalizmu,
izkoriščanju, zatiranju, vojni, gradnji imperijev.
Svojih idej nočem vsiljevati,
večinoma se borim, da jih drugi ne bi meni.
Zabava mora biti sredstvo, s katerim lahko
povemo, kar nas zanima,
ne da bi zavzel stališče.
Zavzemanje stališča pomeni oglaševanje,
takšnega filma pa ne maram.
Njegovi filmi niso bili preprosti.
Zelo težki, politični filmi so bili.
Premišljeni in zelo predani.
REVOLUCIJA JE NASILNO DEJANJE MAO CETUNG
SKRIJ SE! 1971
Na tvojem mestu ne bi storil tega.
Zakaj?
Takrat, v 60. letih,
je nastalo veliko filmov, antivesternov.
To je bil čas revizionizma, revizije mita.
S protimitskim pristopom. Miti so slabi.
To je resničnost.
Ne govori mi o revoluciji!
Vem, kaj so in kako se začnejo!
Ljudje, ki berejo knjige,
gredo do tistih, ki jih ne,
in rečejo: "Čas je za spremembo!"
Vem, o čem govorim, ko govorim o revolucijah.
Želel je posneti
antirevolucionaren film o mehiški revoluciji,
ki bi prikazal, kako grda je revolucija in kako na koncu
zmaga militarizem.
Ljudje, ki berejo knjige, gredo do tistih, ki jih ne,
in rečejo: "Potrebujemo spremembo."
Revni pa jo naredijo.
Nato pa ljudje, ki berejo knjige,
sedijo okrog velikih miz
in govorijo in govorijo, jedo in jedo, kaj?
Kaj pa je z revnimi?
Mrtvi so!
To je tvoja revolucija!
Določena vprašanja je obdelal na svoj način,
povedal, da se še vedno zna igrati,
ve pa tudi, kako deluje svet odraslih.
V Skrij se namigne na Fosse Ardeatine,
Ardeatinske jame, prizorišče masakra SS-a
nad rimskimi civilisti,
ki se je zgodil, ko je imel Leone 12 ali 13 let.
Lastno zgodovino
in zgodovino, ki jo je doživel, vplete v te filme.
Italijanska levica tega ni dobro sprejela
in številni so ga slabo ocenili.
Pasolini pa je rekel: "Ne strinjam se s politiko,
a to je veliko delo."
Če pogledam nazaj, je kot manjkajoči košček
med Bilo je nekoč na Divjem zahodu in v Ameriki.
Ne vem, če je bil takšen namen,
a zdaj se zdi tako.
Konec leta 1967, v začetku 1968
sem šel v Ameriko, da bi posnel
"Bilo je nekoč v Ameriki".
Dolgo sem imel to idejo.
BILO JE NEKOČ V AMERIKI 1984
ARNON MILCHAN PRODUCENT
Bil sem v Cannesu
in na terasi Carltona sem videl nekoga,
ki bi lahko bil Buda.
Vedel sem, da je mrtev, torej ni bil on.
Lahko bi bil Orson Welles, a sem bil na kosilu z njim
v Los Angelesu.
Torej je bil Sergio Leone.
Stopil sem tja in rekel: "Živjo, sem ta in ta.
Obožujem vaše delo, samo v roko bi vam segel."
"Dolgo že ni bilo nobenega filma."
Rekel je, da mi izda skrivnost.
Da že 11 let
zavrača filme,
ker je edino, kar hoče,
posneti, film Bilo je nekoč v Ameriki.
Vprašal sem ga, za kaj gre.
Takoj, ko sem zaprl usta,
mi je razložil 4-urni film sličico po sličico
in ga podrobno opisal.
Tujec sem mu bil.
Sergio Leone je bil najboljši.
Rekel sem: "Vau!"
Zelo trmast, zelo vztrajen sem.
Snemam filme, ki jih rad snemam.
Film moram imeti res rad.
Med letoma 1971 in 1983
je pripravljal ta film.
To je gotovo rekord v filmski zgodovini.
Sergio Leone!
Postal je glavni na festivalu v Cannesu.
Tam je bil reden gost in del filmske kulture,
a je počival.
Ponudili so mu Botra, pa ga je zavrnil.
Če me ljudje vprašajo: "Leone je, avtor,
koliko drugih filmarjev je še zavrnilo Botra,
da bi posneli film, ki ga res želijo posneti?"
Zakaj dve leti ne snemate?
Obtičal sem. Velika zgodba je.
Mislim, da to zdaj vedo že vsi.
Govorimo o Bilo je nekoč v Ameriki?
Ja.
Začel sem s tem in knjige ne morem zapreti.
Upam, da bom razvozlal urok.
Deset let, če ne več, je bil osredotočen na to.
Spomnim se, da je pripovedoval o filmu
še brez scenarija.
Mislim, da nam je oče vsaj stokrat prebral scenarij.
Zvečer je prišel domov in rekel:
"To sem spremenil in naredil to."
Prvi naslov je bil Bilo je nekoč, Amerika.
Potem je rekel, da je preveč prevzeten.
Sergio je imel Bilo je nekoč v Ameriki v glavi,
s tem je šel spat in s tem se je zbudil.
Bil je njegova ljubica.
Uživali smo, ko so se njegove sanje končno uresničile,
ko se je pojavil
Arnon Milchan.
Odzval sem se kot otrok: "To je noro, neverjetno! Dajmo."
Zgodba je idealno nadaljevanje triptiha
in torej predbesedilo o gangsterstvu,
ameriškem spominu,
predbesedilo Evropejca iz mojega okolja,
da izrazim ljubezen do ameriškega filma.
Podnaslov filma bi lahko bil
Nekoč je bila neka vrsta filma.
Všeč mi je zadnji del, ko je moj lik starejši.
Dolge ure je trajalo, da me je Manlio Rocchetti namaskiral.
Zdaj je preprosto.
Ni več toliko dela.
Barva bo pomembna značilnost.
To so barve.
Mislim, da sta prava tona rjava in bež.
To je Lyric Theatre, ki ga bomo poustvarili.
Bilo je nekoč v Ameriki je bil očetov način,
kako razmišljati široko.
Rad bi ta pihalni orkester.
Videti je kot iz knjige.
Zaradi melanholije
v odnosu do preteklosti.
Mislim, da je bilo to Sergiovo pismo svetu.
Tega si je res želel
in identificiral se je s tem, čutil je povezavo.
Na nek način je film Bilo je nekoč v Ameriki
eden zadnjih filmov svoje vrste.
To je velika produkcija
velikega evropskega umetnika v Ameriki.
Imela sem 11 let.
Na začetku snemanja sem imela 11 let,
12 let sem dopolnila med snemanjem.
Nisem si želela biti igralka.
Filmi me niso navduševali,
nisem jih veliko gledala
ali sploh vedela veliko o filmu.
Snemanje filma je bila izjemna izkušnja,
a nisem vedela, v kaj se spuščam.
Izjemno je bilo gledati,
kako snema prizore. Razmišljala sem:
"To je neverjetno. Se tako snemajo filmi?"
Gledati, kam bo postavil kamero,
nato pa skrb in natančnost,
premišljenost in upoštevanje vsega.
Verjetno ne bi bila igralka, če ne bi bilo tega filma.
Med snemanjem prvega prizora smo bili napeti,
ker je minilo toliko let ...
Kot bi ga gledala, kako prvič snema film.
Oče je bil zelo vznemirjen,
končno je lahko
začel uresničevati sanje.
Pred začetkom snemanja,
po skoraj letu priprav,
se je Sergio resno sprl z De Nirom ...
O izboru nekega igralca,
ki je bil že potrjen.
Strah me je bilo.
Rekel sem: "Bob, toliko denarja sem že vložil,
ne sme kar oditi."
Sergio je sedel kot Buda.
Potem ga je pogledal in rekel:
"Nekaj ti povem. To ni film
Roberta De Nira s Sergiom Leonejem.
To je film Sergia Leoneja z Robertom De Nirom.
Dogovoriva se nekaj.
Pojdi gor in preglej vse teste, ki smo jih naredili.
Če boš imel boljšo idejo, se bom strinjal."
De Niro je šel gor, se vrnil po nekaj urah in rekel:
"Veš, kaj? Strinjam se. Prav imaš, motil sem se."
Od takrat naprej
sta bila skoraj kot oče in sin. Ali starejši stric.
Rada sta se imela.
Igralcem ni nič vsiljeval.
Zanesel se je nate, da boš naredil najbolje,
kot je treba. Kot misliš ti.
Potem te je seveda usmeril.
A ni pritiskal nate.
Zelo preudaren je bil.
Enosmerno.
En dolar in dvajset.
Dolgo je trajalo.
Na filmu sem delal skoraj leto.
Zdelo se mi je, da ga Sergio noče končati.
Ni našel načina, kako bi predstavil to,
da pridem v New York.
Rekel sem si:
"Mislim, da Sergio noče končati filma."
Kar nadaljeval je.
Slog in način, kako ga je napisal in kako režiral ...
Tako se mi je zdelo.
Mislim, da je v ta film vložil dušo in srce.
To je njegov najboljši film.
Kar zadeva čas in odnose med liki ter njihovo starost,
dveh različnih starosti so, je to najbolj premišljen film.
Igralci igrajo različne vloge
pri različnih starostih.
Veliko platno je bilo.
Najbolj ambiciozno platno, po katerem je risal, je bilo.
Zelo nostalgično je ustvaril film.
Vsak prizor sem pogledal
v njegovem realnem času.
Čutil sem pogrešanje.
Nostalgičen sem bil
glede minevanja časa.
Film bi moral nastati v petih mesecih,
a je trajalo 11 mesecev. Povedal je,
da nismo presegli proračuna.
Kot producent je bil kreativen.
Enako kot filmar.
Rez!
Vedno me navduši režiser, ki želi povedati zgodbo,
tudi če ni preveč dobra.
Nek občutek imajo,
to je zanje ljubezen. Morajo ga posneti.
Zato postane poseben projekt,
ki se ga bomo spominjali še leta.
Pridi sem in sedi.
Mojbog, kako me je bilo strah.
To je bil moj prvi poljub.
Zelo me je bilo strah, na smrt.
"Moj ljubi je bel in rožnat.
Krasno zlato kožo ima.
Lička pa kot vrtnice."
Čeprav se ni umil od lanskega decembra.
Bala sem se tega prizora.
Če pogledam nazaj, je zelo nedolžen poljub.
Nedolžen in preprost. Zame pa je bila
ogromna zadeva.
Nekdo je tam.
Spomnim se, da je bil Sergio
tako ljubeč ...
Na jok mi gre.
Tako lepo je bilo, ker je on ...
Tako očetovski je bil in zaščitniški.
Spomnim se, da me je vprašal: "Boš lahko danes?
Lahko posnamemo prizor?
Če nočeš, lahko drugič.
Če nisi pripravljena." Kdo naredi to?
Mislim, da nasmeh predstavlja njegovo otroštvo in navdušenje
nad njim.
Rekel sem si, da sem bedak
ali pa gledam enega največjih filmov v zgodovini.
Prvi ogled je trajal štiri ure in pol.
Sergio ga je skrajšal na 4 ure in 15,
na koncu je bil dolg 3 ure in 45.
Če želiš propasti,
daj dostojanstveno. Kot Titanik.
Usojen mu je bil uspeh
ali propad, sredine ni bilo.
Nikoli ni iskal aplavza ali sočutne kritike.
Začelo se je z Bilo je nekoč v Ameriki.
Presenetil ga je trušč
na filmskem festivalu v Cannesu.
Presenečen je bil nad 15- do 20-minutnim aplavzom,
ki je kar trajal ...
Spomnim se njegovega pogleda,
ki ga drugi niso videli,
zame pa je bil zelo čustven.
Naslednji dan ga je razveselila kritika.
To je bilo običajno,
pri filmih, ki jim ni šlo tako dobro.
Prepremiera je bila v Bostonu.
Prišlo je vodstvo Warner Brothersa in Ladda.
Ko je bilo konec, sem ob dveh sedel v hotelu,
prišlo je vodstvo Warners in rekli so:
"Odpovedujemo predpremiero jutri v Washingtonu.
Ponovno bomo zmontirali film."
Jaz pa sem rekel: "Kako to mislite? Jaz odločam."
Podpisal sem. Res je bilo, kar mi je rekel Sergio,
da ne sme biti daljši od 2 ur in 45 minut.
Lahko so naredili po svoje.
To me najbolj skrbi:
da ga bodo zmontirali na 2 uri 45 minut
in to ne bo več moj film.
Gledal sem, kako so ga rezali.
Motilo me je s kreativnega vidika.
Sergio je na ta film čakal 11 let,
nato še tri leta.
15 let torej,
zdaj pa se je spet ustavilo.
Mislim, da ga je močno težilo.
Če bi bil na njegovem mestu, bi bil radoveden,
želel bi videti kaos.
On ga ni hotel, čeprav je bil njegova stvaritev.
Dobil je knjigo Harrisona Salisburyja
o obleganju Leningrada med letoma 1941 in 1944, 300 dni.
Hotel je posneti
prvo sovjetsko-ameriško koprodukcijo v zgodovini.
Spomnim se, da smo šli v Leningrad, kjer je vse predstavil.
Ena stran je napisana v Leningradu.
Film je imel v glavi.
Prvi prizor bi bil ...
Vidijo se Šoštakovičeve roke, na klavir igra
Leningrajsko simfonijo.
Kamera snema skozi čipkaste zavese.
Vidi se reka in dogajanje.
Gre čez reko in tam so vrste
in vrste tankov panzer.
Greš na tank, kamera pokaže celo vrsto.
Potuje do poveljnika,
nato do njegovega levega očesa.
Reče: "Ogenj!"
Pomislil je na De Nira.
Med sodelavci je bil Tonino Delli Colli,
ki mu je odvrnil:
"Saj veš, da bova v Rusiji umrli?"
"Minus 40 stopinj, zelo mrzlo bo,
ti pa boš bolan v jarku ...
Ne bi posneli kriminalke v Parizu?
Ali pa v gledališču? Stari smo."
Vedno mi je govoril, da hoče posneti ta film.
Občasno sem ga vprašal:
"Daj, da preberem scenarij, če ga imaš."
On pa je rekel, da ga nima.
Vedel je, da ne zmore.
TIŠINA
Učil sem se iz velikopoteznosti,
iz njegovih posnetkov z žerjava
in celotne filmske tehnike
ter ritmov.
Učil sem se in vzel, kolikor sem lahko.
Obstaja del našega dela,
ki je podobno delu mehanika, z uporabo starih orodij,
ki obstajajo, in iskanjem načinov,
da jim vdihnemo lastno razmišljanje in osebnost.
Preučeval sem Leoneja in se učil, kako ...
Skušal sem se domisliti nekaj novosti.
Način, kako vse dele združi v velik orkerster,
precizno uglašen s kompleksnimi čustvi,
ki se odigrajo pred teboj.
Navdihujoče je to gledati.
Njegovi filmi te na kaj spomnijo.
Ne zdi se mi, da bi sodili v določeno obdobje.
Sveži so kot ob premieri.
Teoretično bodo takšni ostali
še desetletja in generacije.
Zdi se sodoben, in to je povezano
z občutkom modernizma in ironije,
a modernizem je lepota filmov in njihov pogum.
Kot bi šel v galerijo gledat slike
revolucionarnega umetnika. Začarajo te.
Kot si videl Kurosawo v Leoneju,
vidiš Leoneja v Vojnah zvezd.
Tako napreduje umetniška forma.
Z veseljem bi z njim preživela
nekaj časa kot odrasla oseba.
Nihče pred ali za njim ni snemal takšnih filmov.
To je njegova znamka.
To je njegov način pripovedovanja,
nihče se mu ni nikoli približal.
38 let je minilo,
odkar sem prišel v Italijo kot mlad igralec
za enako mladega režiserja Sergia Leoneja.
To je bil pozitiven trenutek
za karieri obeh. Hvala, Sergio.
Lev za Leoneja.
Kaj bi rekli Sergiu, če bi bil danes tu?
"Hvala za spomin."
SERGIO LEONE ITALIJAN, KI JE ODKRIL AMERIKO
Danes pogrešam režiserja. Ne samo jaz, ves svet.
Pogrešam človeka, ki je v meni iskal najboljše,
ker je vedel, da to lahko dam.
Če bi bil Sergio tu, kaj bi mu rekli?
"Zelo sem te pogrešal."
Vrni se.
Rada bi se mu zahvalila.
Čakajte, v redu bom.
Koliko časa je že? 35 let?
Rekel bi mu: "Hvala za vse ideje,
ki si mi jih posredoval skozi filme in sem jih lahko
spremenil v svoje ideje.
Zame boš vedno eden od velikanov,
na katerega ramenih sem lahko stal."
V Djangu je prizor,
ki smo ga snemali od blizu, na obrazu snežaka.
Ko smo končali, je prišel lučkar in rekel:
"Sergio na snežaku?
To je nespoštljivo!"
Bližnji posnetek. To je Sergio.
Vsi v ekipi so vedeli, kaj je Sergio.
Vsi v ekipi.
Prevod: Saša H. Šimonka Za Lylo