Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Серджо Леоне, режисьорът на За шепа долари,
За няколко долара повече
и Добрият, лошият и злият
ви представя най-новия си филм Наведи се.
Чак тогава разбрах,
че режисьорът на предишните три филма
се казва Серджо Леоне.
Клапа, моля!
Серата Америка, интервю с Леоне. Първи дубъл.
Секунда. Работим.
За мен киното е най-вече едно голямо шоу,
което предлага образи от света на маските.
Чрез киното си даваш сметка за живота си,
за исторически или психологически събития
и това става посредством притчата и мита,
посредством шоуто.
Роден съм в киното.
Обичам кино. Чета кино,
гледам кино.
Киното за мен е живот, и животът - кино.
Как може да забравиш детския си свят?
Той присъства във всичките ми филми -
от За шепа долари до Имало едно време на Запад.
Все пак във филмите ми децата дават присъда на света.
Ако гледате филмите му,
ще видите още на пръв поглед, че са направени от дете -
То си играе на каубои
и обича да развлича приятелите си.
Той обича да забавлява,
но не го прави по претенциозен начин,
а по щедър начин.
СТИВЪН СПИЛБЪРГ РЕЖИСЬО
Виждате ли малките колони? Някога ги нямаше там.
Вместо колони, стояхме ние -
12-годишни деца, на големи платформи,
които се спускаха по Табога с 60 километра в час.
Бяхме една синя лавина, която посрещаше неканените гости.
Беше пълно с германци. Става дума за 1942 - 1945 година.
Първият ми уестърн.
Веднъж ме питаха
в какъв смисъл филмите на Леоне са лични.
Все пак правеше жанрови филми, за каубои и бандити.
Казах, че са дълбоко лични по три причини.
На първо място
те отразяват живота на дете, отраснало предимно в Трастевере,
което си спомня как е гледало холивудско кино от 30-те
по времето на Мусолини.
Тогава Америка е модел за свобода и напредък.
Нещо съвсем различно. Тя е нов свят
и момчето от Трастевере обичало тези приказки.
На второ място, филмите му са лични, защото през 1943 и 1944 г.
след инвазията в Салерно американската армия стига чак до Рим.
Според Леоне бил истински шокиран, когато видял истински американци.
Войниците задявали жените,
продавали цигари нелегално и се държали като войници.
В тях Леоне не видял героите от големия екран.
Юношата Леоне се разочаровал от истинските американци.
На трето място филмите му са автобиографични
и защото отразяват развитието му като творец между 1949 и 1959 г.,
когато работи като асистент-режисьор на 35 филма.
Едва ли не съм се родил на снимачната площадка,
защото майка ми беше актриса заедно с Гали.
Когато бях малък, баща ми направи последния си филм
след дълга творческа пауза заради фашистите.
Беше против фашистите и затова беше преследван политически.
L'ULTIMA VITTIMA РОБЕРТО РОБЕРТИ
Баща му Винченцо Леоне е именит актьор и режисьор
от зората на италианското нямо кино под псевдонима Роберто Роберти.
LA CONTESSA SARA РОБЕРТО РОБЕРТИ
Той е любимият режисьор на Франческа Бертини,
която е италианска, а за кратко и световна кино звезда.
Той режисира Байс Валеран, за която по-късно се жени.
Тя е голяма дива на нямото кино.
Когато италианското кино изпада в криза,
Винченцо Леоне или Роберто Роберти
режисира емблематични за 20-те години филми в Италия като Фра Дяволо.
Винченцо Леоне иска да снима популярно кино,
което да е достъпно за всички и да ги облагородява.
Според мен Серджо върви по същия път като баща си.
Веднъж съм чувал гласът на Серджо да се накъртва
и да плаче - когато говореше за баща си.
НОЕЛ СИМСОЛО КИНОИСТОРИК
Имаше фестивал на старото италианско кино
и Серджо разбра, че ще дават филм на баща му
в другата зала.
Отиде да гледа филма и след това не обели дума.
Разплака се.
Баща ми ми предаде огорчението си, че не може да твори както иска,
но въпреки това живееше с киното
и постоянно говорехме за кино.
И когато станах на 14,
първоначално се противях на това изкуство, на този занаят.
Но когато баща ми реши
да се оттегли в родния си град на име Торела дей Ломбарди в Ирпина,
усетих странно желание да продължа делото му.
За мен това беше почти като някакво задължение.
Истината е, че към края на 50-те Леоне е бил режисьор на доста филми,
но името му не е изписано никъде.
През 1960 г. получава възможност да заснеме свой филм.
РОДОСКИЯТ КОЛОС
Той разбрал, че неговият жанр е епическият филм,
в който център заема абсолютният героически протагонист.
Искам да разбия един мит.
Родоският колос е сатиричен филм.
Главният герой е плейбой.
Какъв е този парфюм ли? Рози, синко.
Родос е островът на розите.
И, както виждам, на красивите жени.
Снимките показват,
че още тогава Леоне е господар на снимачната площадка.
Аз създадох епическия комедиен жанр.
При него жанрът винаги е бил на първо място,
така че не мисля, че се е опитвал да стигне до дълбините
на сърцето на човека.
Искал е да стигне до дълбините на жанровите архетипи,
от които се е интересувал, и това е близо до моето творчество.
Леоне повлия най-много
не толкова на моето поколение, колкото на поколението след моето,
поколението на Куентин Тарантино,
за когото Серджо е творчески брат
и нескончаем източник на творческо вдъхновение.
КУЕНТИН ТАРАНТИНО РЕЖИСЬО
В Убий Бил,
дори в Тъпи копилета и Джанго без окови
жанрът винаги е на първо място.
Важно е жанрът да е на първо място.
Убеден съм, че това е кредото и на Серджо Леоне,
особено за уестърните му.
Тази догаряща пура е на мъжа без име.
КЛИНТ ИСТУУД
Агентът ми се обади,
че иска да заснема филм в Италия.
И аз му казах: Не знам, тъкмо си почивам един месец.
А сега искаш да снимам уестърн в Италия.
Казах му, че не искам да го правя.
Клинт Истууд беше учител по плуване.
След това дълго време
имаше поддържаща роля в уестърн сериала Нещавена кожа.
Рауди, как е при теб?
Същото. Знаят, че овцете са тук.
Изпратиха го при мен да гледаме епизод от сериала му
на име Черните овце, но той не пророни и дума.
И тогава агентът ми каза: Говорих с агентката в Рим.
Обещах й да прочетеш сценария.
Написах сценария за 15 дена, след като гледах Телохранител.
ТЕЛОХРАНИТЕЛ АКИРА КУРОСАВА, 1961 г.
В Телохранител много ми хареса,
че идеята е взета от американски детективски роман.
Куросава беше пренесъл
идеята върху своя самурай.
Исках да направя същото и да взема тази идея.
Казах: Това е 'Телохранител'. Страхотен филм.
Идеята да го направим на уестърн е много добра.
Мислех си, че или ще се получи идеално, или ще се провали.
Той дойде на снимачната площадка
и се оказа много готин.
Разбирахме се чудесно,
макар че аз не говорех италиански, а той не говореше английски.
Разчитахме на много жестомимика
и много такива жестове.
В това момче ме порази мързелът му,
беше като котка, родена да се излежава.
Все едно спеше, докато върви.
Но пък когато му дойдеше моментът,
започваше да се движи с интересна скорост
и по интересен начин.
Това ми позволи да създам специфично клише,
да придам на образа чар.
Не го беше страх от експерименти. Все пак...
Имаше различен подход към киното.
На мен ми харесваше.
Откакто се запознахме, на него дължа успеха си.
Филмите му с Истууд са наистина превъзходни.
Ако Истууд беше останал да се снима в Америка,
нямаше да е актьорът, който е днес.
Той му постави ореол и го превърна в недостижимо божество.
Здравей, приятелю.
Той го направи божество в човешка форма.
Той успя да пренесе безделието на римляните
в Клинт Истууд и в поведението и маниерите му на екрана,
защото е едновременно хитър, но буден, находчив и умен.
Здравей.
Клапа! Работим.
Ето ме.
Снимах филм на Папи и Коломбо,
защото бяха продуценти на първия ми филм.
Отидох в павилиона, където беше студиото на двамата.
Чух някакви звуци.
ДЖУЛИАНО МОНТАЛДО РЕЖИСЬО
Звуци и гласове.
И по едно време чувам...
И ето ги!
Господин Серджо Леоне
разказва на продуцентите за следващия си филм със стрелба.
Впечатли ме колко вдъхновено разказваше за филма си.
Много ясно си спомням,
когато бях на 14 години през 1964 г.
Това, което искрено ме впечатли, бяха началните надписи.
ЗА ШЕПА ДОЛАРИ
Началните надписи и свирукането.
Това беше уникално и рядко,
не го бях виждал в никой друг филм.
ЦУИ ХАРК РЕЖИСЬО
Още бях ученик
и нямах планове да влизам във филмовата индустрия.
Но това беше една от причините
да искам да науча кино езика и да стана режисьор.
Бакстърите от една страна.
Рохосите от друга.
Аз съм по средата.
И какво ще направиш?
Глашатаят беше прав.
Тук мога да спечеля добри пари.
Идеята беше следната - Арлекин с двама господари.
Дон Мигел Рохо, искам да поговорим.
Дон Мигел, разбрах, че наемаш хора.
Може и да съм свободен.
Но първо искам да ти кажа нещо.
Струвам скъпо.
Персонажът се поставя между чука и наковалнята
и се продава и на двете страни,
без те да знаят за това, за да ги насъска.
Приготви три ковчега.
Първо ги гледах през 60-те.
Обичахме американската музика и дрехи.
Както Жан-Люк Годард ни нарече, бяхме деца на Маркс и Кока Кола.
Обичаме уестърните, но не приемаме посланията им.
Леоне успя да разкаже отново историята на поколение,
което не й вярваше.
В известен смисъл Серджо Леоне
съживи уестърна по свой собствен начин.
Всички ние от моето поколение сме му безкрайно благодарни,
защото отраснахме с уестърни
от епохата на Хауърд Хокс, Раул Уолш и Джон Форд,
та дори от времето на Куросава, който създаде уестърн за Изтока.
Отраснахме с тези филми и много се развълнувах,
когато за пръв път гледах За шепа долари.
Във филмите на Форд, когато някой отвори прозорец,
той гледа към светлото бъдеще пред себе си.
Когато мой персонаж отвори прозорец, се страхува от куршум в челото.
Не чух нищо, след като заснехме филма.
Никой от Рим не ми звънна, нищо такова. Не ми се обаждаха.
Чудех се какво ли е станало.
Пуснахме филма във Флоренция.
В петък спечели 600 хиляди лири,
в събота спечели 800, а в неделя спечели един милион.
Очаквахме сто хиляди в понеделник, а той спечели милион и половина.
Митът пристигна в Рим.
Във Варайъти бяха написали,
че уестърните са бита карта, но с едно изключение -
малък уестърн с успех в Европа
на име За шепа долари с Клинт Истууд.
Попитах: В това ли се снимах? Името беше друго.
Казваше се Великолепният странник.
Първоначалното заглавие на филма е Великолепният Рей.
Скоро излязоха кадри от снимките и на клапата ясно пише
Великолепният Рей, а после Великолепният странник.
В постпродукцията сменили заглавието на За шепа долари.
Каза, че от мъжа с 45-милиметровия и мъжа с пушката, първият е мъртвец.
Да видим дали е вярно.
Леоне направи нещо много различно във филмите си с Клинт Истууд.
До голяма степен е свързано с локацията.
Беше ми ясно, че не е снимано в Американския Запад.
РЕЖИСЬОР СЕРДЖО ЛЕОНЕ
МАРТИН СКОРСЕЗЕ РЕЖИСЬО
Спомням си, че ми стана интересно.
Пише, че е уестърн, но някак си не е в американския Запад.
Тези филми са свят на герои и демони.
В същото време включват класическите символи
на доброто и злото.
Но доброто и злото бяха нюансирани,
така че доброто определено съдържа зло,
но и злото съдържа добро.
ФРАНК МИЛЪ РЕЖИСЬОР, АВТОР НА КОМИКСИ
"ЗА НЯКОЛКО ДОЛАРА ПОВЕЧЕ" 1965 г.
Персонажите в тези филми са абсолютен плод на фантазията.
Те са напълно нереални.
Бих казал, че са анимационни.
Той е наясно с комиксите. Не знам със сигурност,
но като гледам филмите му,
си казвам, че той е от моите хора,
а аз съм от неговите.
Лий ван Клийф е като анимационен герой.
Използвам думата анимационен като похвала.
Гледам на панелите в комиксите като на монтажа в киното,
затова и започнах да рисувам с подобни панели,
защото са като кадри в киното.
За мен Западът е приказки и фантазии.
Има и исторически личности,
но те са свързани с митовете, легендите и приказките.
Имам един конкретен спомен,
когато гледах Добрият, лошият и злият.
Той е първият кадър.
Бяхме в киното и филмът тъкмо беше започнал.
В първия кадър се вижда някаква пустиня.
И веднага в кадър влиза лицето на Ал Мълок.
Когато го видяхме...
Тогава пастрокът ми Кърт, който беше до мен, каза:
А, ясно. Не само зъл, но и грозен.
Роберт Родригез.
Когато започнахме да работим заедно, се харесахме,
защото той ме попита кой филм да гледаме за вдъхновение,
преди да започнем Sin City: Град на греха.
Избрах Добрият, лошият и злият.
Докато го гледахме, постоянно се мушкахме в ребрата,
защото имаше много неща, които искахме да взаимстваме.
Постоянно казваше:
Забравил съм тази част. Бях забравил колко е яка!.
Бяхме като момчета в кино.
ЛОШИЯТ
Има един момент в неговия избор на актьори,
както и в моя,
и той е, че създаваме нови митове и митология
около актьорите, които избираме.
ЗЛИЯТ
Туко е най-интересният герой в историята на киното.
Няма спор, че е най-добрият герой.
За мен Илай Уолък ролята на Туко
е един от най-добрите комедийни образи,
със сигурност е в топ три на комедийните образи.
Комедийният образ е в съответствие с Комедия дел арте,
която е европейско явление и в частност италианско.
Често казват, че комедийният образ е и като взет от опера.
В уестърните на Серджо Леоне има страшно много хумор,
особено в първите три с Клинт Истууд.
Според е много важно да има чувство за хумор в това,
защото без чувство за хумор филмите на Серджо Леоне
щяха да са направени в по-консервативния стил уестърни.
Но той обърна жанра с хастара нагоре.
И колко струваш сега?
Колко ли?
Две хиляди долара!
- Точно така, две хиляди. - Ами, да.
Две хиляди долара.
Кучи син такъв!
Ще си платиш! Дано се озовеш в гробището!
Снимах филм в Калифорния.
И ми казаха, че италиански режисьор искал да снима с мен.
Какъв филм?, попитах. Казаха ми: Спагети уестърн.
Това е като хавайска пица. Не съм чувал за такова нещо.
ИЛАЙ УОЛЪК
Запознаха ме със Серджо Леоне.
Той каза, че иска да ми покаже началните надписи на филма.
РЕЖИСЬО СЕРДЖО ЛЕОНЕ
Пише Серджо Леоне...
И застрелват името му.
И аз казах: Искам да заснема филма. Къде да отида?
Най-новият ми филм Добрият, лошият и злият
е епически, пикарески уестърн,
защото главните герои в историята са великолепни,
симпатични злодеи,
които живеят в Америка по време на Гражданската война.
Направиха мост, по който трябва да минат, а след това да избухне.
Това бил третият филм на Клинт с ефекти.
Каза: Ще взривят моста, така че внимавай.
Месеци наред правиха моста,
а капитан от испанската армия постави динамита.
Сложиха три камери.
Едната снимаше взрива на моста на забавен каданс,
втората беше встрани, а третата беше при нас.
Искаха да стоя малко встрани, но да съм изправен, и аз казах:
Няма да стоя малко встрани. Ще стоя много встрани.
Затова се качих на хълма.
Илай каза, че и той ще дойде при мен.
И се качихме горе.
Италианецът, който отговаряше за специалните ефекти,
каза на испанския капитан: Това е голяма чест.
Ти взриви моста.
Свържи двете жички, когато ти кажа 'Давай'.
Един от асистентите му дойде да го пита:
Къда да застана? Кажи, къде да отида?.
И италианецът му вика: Давай, върви.
Чухме наистина гигантска експлозия.
И казах на Илай: Сигурно не са пуснали камерите да снимат".
Шегувах се.
И тогава видях Серджо да крачи по пътя,
направо бесен.
Не били пуснали камерите и не очаквали да има експлозия.
Чух го само да крещи, но нямаше нужда да го разбирам,
защото беше побеснял.
Леоне крещеше: Ще го убия! Ще го убия!.
Когато това стана, човекът се качи в колата си и отпраши.
На испанските войници, които бяха осигурили експлозива,
им стана гузно, че взривиха моста в грешния момент
и обещаха да го построят отново.
Бяха го построили за четири дена.
Дори тогава с Клинт се качихме на хълма.
"ДОБРИЯТ, ЛОШИЯТ И ЗЛИЯТ" 1966 г.
Серджо беше дързък.
Правеше неща, които останалите не смееха.
Влагаше много енергия и желание, за да му се получи.
Не знам дали американец щеше да се справи.
Често ни водеше на снимачната площадка.
Много ни обичаше.
Имахме чувството, че семейството за него е на първо място.
Имам само смътни детски спомени.
ФРАНЧЕСКА ЛЕОНЕ
Спомням си пустите, прашни земи,
където нямаше деца, а само възрастни.
Трябваше да сме тихи по време на снимките.
За дете това беше адски скучно.
Имам прекрасни спомени.
За детето е прекрасна игра да бъде на снимачна площадка.
Най-забавно беше да те облекат
като статист във филм.
Той беше близък със семейството си.
Той прекара много време у тях, преди да продуцира Un sacco bello,
така че видях колко обичаше семейството си.
Обожаваше двете си дъщери,
сина си Андреа и жена си Карла.
Семейството му беше прекрасно.
Хората, които работеха с татко, често идваха у нас на гости,
защото бяха приятели.
Нямаше го неприятния момент да си на странно място,
защото бяхме на познато място.
За мен това беше просто чудесно.
По този начин ходехме на почивка.
Това беше различна почивка
от тази на приятелските ни семейства,
които водеха по-тих и нормален живот.
В Италия няма Запад, няма граница,
няма апаши, няма индианци и няма златна треска.
Така че не историята стои зад стремежа да се снимат тези филми,
а самото кино.
И докато американският уестърн е вид митология,
то италианският уестърн е митология на митологията.
Аз бих поставил тези филми в разделителната линия
между две различни течения - едното е италианската комедия,
древният епически спектакъл
в италианските филми за древността или в джало,
а вторият е чистият модернизъм, кино модернизъм.
Смятам, че тези филми са началото на съвременното кино.
От едната страна е новият Холивуд, а от другата - класическото кино.
И точно в средата - там, където класическото кино приключва
и започва киното на новия Холивуд, там стои трилогията с Истууд.
"ДОБРИЯТ, ЛОШИЯТ И ЗЛИЯТ" 1966 г.
Той нарича това Америка, Американския Запад.
Това е митичен Запад, който никога не е съществувал.
Използва невероятните скални образувания в Испания,
за да създаде от тях един нов свят.
Всичките места, където е снимал, всичките локации,
дори тези в Алмерия,
всички тези места, където Леоне е заснел уестърните си,
много приличат на Америка, и то много.
Тъй като на заден план всичко е доста простичко,
предните планове са невероятни.
ЖАК ОДИА РЕЖИСЬО
Преди 30 г. в Либерасион имаше анкета.
Бяха задали един и същ въпрос на 200 режисьора.
Той беше Защо снимате?.
Порази ме отговорът на Дейвид Линч, който казва:
За да създам светове и да видя работят ли".
Серджо Леоне създава светове и те работят.
ДОБРИЯТ, ЛОШИЯТ И ЗЛИЯТ 1966 г.
Добрият, лошият и злият и За шепа долари
са пътешествия.
Това са героически одисеи.
Филмите на Леоне са епични.
Не става дума само за битките и престрелките, но и за останалото.
Повече чувства.
ДЕЙМИЪН ШАЗЕЛ РЕЖИСЬО
Това са неща, които са възможни само чрез киното,
неща, които само режисьор може да пренесе на екрана.
Не можеш да ги предадеш по същия начин като сценарий
или като нещо друго.
Той е от онези кино творци,
които показват по много явен начин на какво е способен режисьорът.
Като дете първият ми филм на Леоне беше Добрият, лошият и злият.
Не осъзнавах, че гледам филм,
който е правен десет, 20 или 30 години преди това.
Изглеждаше като напълно нов филм,
вечно модерен и съвременен филм.
Конфронтацията в края на филма
е просто едно дълго чакане,
в което тримата стоят неподвижно.
И героят е камерата,
защото тя се върти.
Не спира да се върти на фона на музиката.
Докато гледаш това, усещаш как пулсът ти се вдига.
И изведнъж
звуците се смесват почти в едно, защото стрелят едновременно,
но умират правилните хора.
В повечето приключенски филми
тази сцена би се проточила безкрайно,
докато тримата се преследват, раняват и говорят
и не спират да говорят.
Мориконе решава този сложен, драматичен момент.
Тук сме, за да помислим малко
върху мотивите на най-новия ми филм
със заглавие Наведи се.
Баща ми имаше утвърдени навици, на които не изневеряваше.
АНДРЕА ЛЕОНЕ
Можеш да му предложиш най-готиния певец, а той ще каже:
Нека пее, но Енио ще прави музиката. Точка по въпроса".
Помня, че когато заснех първия си филм За шепа долари
не исках Енио Мориконе, защото не го познавах.
Бях свикнал да работя с друг музикант.
Срещнахме се след два дена по желание на продуцентите.
И на секундата се разпознахме какви сме.
А сега имаме работа,
скъпи приятелю, Енио. Да влизаме.
Работеха в пълна хармония.
Татко и Енио работеха по текстовете на музиката в Наведи се.
Енио записва нещо и татко казва: Добре, но тук да е по-нежно".
Нека да е по-нежно, става дума за деца.
И двамата работеха по музиката, раждаха я заедно.
Бяха идеален тандем.
Помня Серджо, когато бяхме в трети клас.
На следващата година се премести другаде
и не го бях виждал с години,
преди да ми предложи да напиша музиката
за За шепа долари.
ЕНИО МОРИКОНЕ КОМПОЗИТО
Написах музиката с желание.
Имах идея в главата и успях да я реализирам.
Свирукането и инструментите, които го съпровождаха,
бяха фантастични и нямаха връзка с всичко това,
с тази необичайна перкусия.
Комбинация от инструменти, свирукане,
електрическа китара и класическа уестърн музика.
Беше нечувано до тогава и промени музиката.
Музиката звучеше почти като карнавална.
Звучи като смесица от "Бийч Бойс", Дуейн Еди
и Дивия Запад, но записано в баня. Чудесно!
ЗА НЯКОЛКО ДОЛАРА ПОВЕЧЕ 1965 г.
Във филмите на Серджо
всеки път променях физиономията на музиката.
Музикалната кутия във втория филм беше част от сюжета.
Въпреки това не присъстваше във всяка сцена.
Когато музикалната кутия отсъстваше от сцените,
тя се превръщаше в някаква абстрактна идея.
Беше много важно този музикален щрих да присъства,
защото е свързан с историята.
В Имало едно време на Запад
хармониката се превръща в главен герой.
Добре, давай. Свири, Хармонико.
Свири, за да не говориш глупости.
Внимавай да не свириш фалшиво.
Така ли?
Серджо откри, че когато имаме звук на характерен инструмент
и го виждаме в кадър,
в момента, в който го чуем извън кадър,
инструментът се превръща във важно средство
за предаването на значението на филма.
"ИМАЛО ЕДНО ВРЕМЕ НА ЗАПАД" 1968 г.
Това беше най-важната каскада.
Нека брат ти е щастлив.
Високите и ниските тонове в музиката и звуковия дизайн
са изключително уникални и драматични.
ДАРЪН АРОНОФСКИ РЕЖИСЬО
Различните тонове и мелодии
съставят нещо като фрази и думи.
Те не просто предават информация, а и определена емоция.
Когато се появят китарните звуци и основните инструментали,
те водят разговор с публиката.
Мориконе е категорично съсценарист на филмите на Леоне,
защото не можеш да си ги представиш без неговата музика.
Много мило от негова страна.
Не съм участвал в сценариите.
Сигурно е имал предвид, че значението на музиката зад кадър
и на естествените звуци във филма не е в диалога,
а че музиката е равностойна на диалога по значение,
та даже е нещо повече от него -
музиката е абстрактна интерпретация на словото.
Музиката е неизменна част от киноразказа на Серджо.
Очите са на Леоне, ушите са на Мориконе,
а заедно правят идеален тандем, подобно на Хичкок и Хърман.
Филмите на Серджо са толкова хубави, че ще останат такива
дори и с по-лоша музика.
Музиката не е част от филма, а негова интерпретация.
Тя дава плътност на идеите, които влага и композиторът,
и режисьорът, разбира се.
"ИМАЛО ЕДНО ВРЕМЕ В АМЕРИКА" 1984 г.
Мислите на персонажа, които не са облечени в в думи,
може да се предадат с музика.
Така може да имате съвсем неподвижен актьор,
който се изправя или отърсва от някакво тежко събитие.
Синът на министър Бейли.
Казва се Дейвид, точно като теб.
Музиката изобилстваше от съмнения, спомени,
ужасни случки или много прости случки.
Музиката на Мориконе добавя дълбочина на персонажите,
прави ги по-убедителни и им дава психологическа пълнота.
Когато имаше някаква специфична, емоционална
и сантиментална сцена, придружена с музика,
той понякога излизаше от релси и казваше:
Не ме интересува образът,
ще запазим музиката, защото ми помага.
По-късно ще добавим друга".
Случва се нещо специално,
когато на снимачната площадка има музика.
С нея всички се концентрират по-добре.
ДЖУЗЕПЕ ТОРНАТОРЕ РЕЖИСЬО
Това създава невероятна хармония, която обединява усилията на всички,
и то по най-добрия възможен начин.
Тази сцена е изцяло тиха, защото е от гледната точка на героя,
чиято самоличност откриваме в края на този фарт.
По-малко дим, моля!
По-малко дим!
Камера, работи!
Клапа! 28-1, първи дубъл. Действие!
Музиката заема явна, централна роля.
Тези филми са като нямо кино, защото заемат идеи от него.
То никога не е било истински нямо, защото е вървяло със силна музика.
Серджо Леоне е последният велик режисьор на нямото кино.
Той придава необикновена сила на образите.
Серджо работи с тишината и мълчанието.
Чие мълчание? На актьорите, на персонажите.
Това е тишина, която помага да видиш сцената.
Вместо думите и звуците, имаме музика.
В този момент музиката е основен инструмент
да се предаде смисълът на сцената
и за събитията, които я предхождат и които ще дойдат след това.
Това е музика, която предава и миналото, и бъдещето във филма.
Леоне знае как да предаде на екрана самотата и изолацията,
като пестеливо използва много конкретни звукови ефекти.
Баща ми обръщаше огромно значение на звуците.
В Енио намери нещо повече от съидейник за това.
Да?
Дойде с инструменти.
ЕНЦО ДИ ЛИБЕРТО ФОЛИ ЕФЕКТИ
Използвахме тези за Робърт де Ниро в Имало едно време в Америка.
Ренато Маринели правеше фоли ефекти за Серджо.
Всеки звук беше произвеждан в студио.
Вместо с компютри, преди работехме в студио,
за да произведем нужните звуци.
Серджо изглеждаше кисел, но се оказа готин човек.
Беше забавен и оценяваше добре свършената работа.
Когато той влезе в полето,
искам да направиш звук на кон, с който да покажем, че е там.
Няма разлика.
Нека да не е толкова силно, че зрителят ще разсее.
Запознавах се с фоли звукарите.
Шегувахме се,
че искам звуците им да са тихи, за да е отчетлива музиката.
Така се дразнехме, разбира се, на шега.
Енио е интересен.
С него работата беше винаги интимна.
Шегаджия е.
Веднъж Фаусто и Серджо миксириха звука
и промениха музиката.
Енио обичаше да поспива в коридора,
а в това време Серджо и Фаусто смениха неговата музика с друга.
Тогава Енио се събуди.
Какво стана?
А той го пита: Не ти ли харесва?.
ФАУСТО АНКИЛАИ ЗВУКОИНЖЕНЕ
Запознах се със Серджо,
когато правехме Добрият, лошият и злият.
От тогава до Имало едно време в Америка миксирах всеки филм.
ФИЛМ НА СЕРДЖО ЛЕОНЕ
Леоне прави своя малка революция
в своя бранш.
Най-добрият пример е началото на Имало едно време на Запад.
Продължителните начални надписи влязоха в историята.
Скърцането на вятърната мелница...
Това беше музика, прекрасна като истинската.
Когато правехме микса, Енио не беше с нас.
Тогава ми каза:
Фаусто, да махнем музиката".
Сигурен ли си?, питах го аз. Махни музиката".
Тези реалистични звуци не обезсилват музиката на Мориконе.
Те са резултат от работата между Серджо и Енио.
Когато миксирахме звука, Енио дойде да види филма и първо не каза нищо.
Серджо, направил си най-прекрасната музика някога."
Не го прие лично.
70 години киното е изкуството на съчетанието.
Леоне ни показа, че е възможно
за 90 минути да разкажеш живота на човек.
Той ни показа как времето може да спре,
да се удължи, преобразува и увеличи.
Показа ни, че киното може да е изкуството на изчакването,
изкуството на разказа как нищо не се случва.
Преди него това беше прийом в литературата, а не в киното.
Мухата в капан в оръжието беше моя идея.
Това е сигурно, защото след това се изфуках пред Серджо.
РЕЖИСЬОР ПО МОНТАЖА НИНО БАРАГЛИ
Никога не се усеща режисьорът по монтажа
да се е мъчел да сложи край на една сцена,
за да направи място за друга.
Историята трябва да може да диша.
Това се усеща и е нещо ново, специално и чудесно.
ПРОДУЦЕНТ ФУЛВИО МОРСЕЛА
Имало едно време на Запад е арт филм в смисъла,
че идеята ми беше за притча, която може да мине и за приказка,
и за уестърн, но да говори за рождението на Америка.
Имало едно време на Запад е шедьовърът на Леоне.
И е уестърн, и не е.
Той е елегия за едно определено кино.
Имало едно време италианче, което гледало уестърни.
Имало едно време уестърни,
които все още били като приказка.
Имало едно време в историята,
когато границата на Запад се затваря заради железниците.
Тези имало едно време
заедно правят най-добрата погребална песен за уестърна.
И така той взима двама кинотворци от новата вълна италианско кино,
а не познатите си сценаристи Лучано Винченцони или Серджо Донати.
Взима Бернардо Бертолучи, който има един свой филм зад гърба си,
както и Дарио Арженто,
който е кино критик за Паесе сера, ежедневник, издаван в Рим.
ДАРИО АРЖЕНТО РЕЖИСЬО
Бях много, много млад.
За мен беше огромна чест да съм в компанията на Серджо Леоне.
Заедно с Бернардо и Серджо
написахме трийтмънт, който беше основата на филма.
Първоначално се срещахме в дома на Серджо.
След това се виждахме у Бернардо или у нас.
Работата продължи дълго, два-три месеца.
Главният герой беше жена.
Той не беше работил с жени в предишните си филми.
Мисля, че взе Бернардо и мен да работим по филма,
защото бяхме много млади.
Той смяташе, че сценаристите от неговото време и възраст
не разбират от женственост.
Аз написах първата част, а Бернардо - втората.
След това си взехме написаното
и отидохме с листовете в едно кафене,
където продиктувахме сценария на една жена.
Докато тя пишеше, ние стояхме там, защото искахме да го впечатлим.
Сюжетът много му хареса.
Така му хареса, че от време на време казваше: Прекрасна сцена!.
Ние бяхме на седмото небе. Това беше важен момент за нас.
ИМАЛО ЕДНО ВРЕМЕ НА ЗАПАД
Това е новост при Леоне. Героите имат значение.
Те не са кукли на конци или шахматни фигури,
които играят в уестърн.
За нас са важни отношенията между героите.
За зрителите са важни убийствата на семейство Макбейн.
ИМАЛО ЕДНО ВРЕМЕ НА ЗАПАД 1968 г.
Този филм е нов тип кино за Леоне,
което не се занимава с границата и започва именно с този филм.
Това е любимият ми филм.
Интересното е, че когато го гледах за пръв път, се възпротивих.
Така че първо бях ядосан на Имало едно време на Запад.
Филм на Леоне ми се стори отдалечен и непознат,
далеч от познатия ми тип уестърн.
Серджо привлече много известни актьори
като по това време най-голямата звезда беше Хенри Фонда.
Най-добрият актьор в историята на Холивуд.
Ще ви кажа нещо забавно за него. В Италия дойде друг човек.
Преобразен. Беше с черна коса, испански бакенбарди
и дори беше сложил лещи.
Не му казах нищо.
Обаче бавно и внимателно отлагах първата му сцена.
И така постепенно части от дегизировката му падаха.
Накрая, преди първата му сцена, му казах:
Защо не махнеш и тези черни лещи,
които правят погледа ти втренчен и безизразен?
Имаш невероятно изразителни очи". И той махна лещите.
Зад гърба му започнах кръгообразно движение с камерата
и за наша изненада ужасният убиец се оказва Хенри Фонда.
Той е велик актьор с голям опит зад гърба си и тогава каза:
Майко мила, сега разбирам!.
Какво да правим с него, Франк?
Леоне привлича Хенри Фонда за филма,
за да обърка зрителя, като му показва своята версия на Уайът Ърп.
Нарече ме по име.
Леоне не иска да забравите, че Хенри Фонда играе все добри.
Той иска да го приемете.
Иска да ви обърне представите като използва Фонда за злодей.
Иска да ви изуми.
Той обичаше Джон Форд, Хауърд Хоукс
и другите титани на американския уестърн.
Въпреки това искаше да разкаже историите им по различен начин.
Ще тръгвам.
Обичам Клаудия Кардинале.
Много е американско, че тя се озовава в Долината на паметниците.
Наистина.
Само итало-американската дружба е способна да я заведе там.
Това е дръзко, но прекрасно.
Суийтуотър ще стане чудесен град.
Пекинпа и Леоне
разбират по свой начин силата на филмите на Джон Форд.
От тях те взимат елемента на мита, но ги обръщат в друга посока,
най-вече към капитализма,
експлоатацията, репресиите, войната и изграждането на империи.
Не искам да налагам идеите си върху останалите,
а се боря да предпазя себе си от чуждите идеи.
Популярното изкуство трябва да е средство
да говорим по важни за нас теми, без да заемаме страна.
Като заемеш страна, й правиш вид реклама,
а точно такова кино не харесвам.
Той не снимаше лесни филми.
Те бяха трудни, политически филми.
Зад тях стоеше много мисъл и безусловна отдаденост.
"РЕВОЛЮЦИЯТА Е ВИД НАСИЛИЕ." МАО ДЗЕДУН
"НАВЕДИ СЕ" 1971 г.
На твое място не бих го направил.
Защо?
По онова време, през 60-те години, много филми бяха антиуестърни.
Това беше времето на ревизия на тази митология.
Митологията беше отхвърлена като вредна. Дойде реалността.
Не ми говори за революции! Добре знам откъде започват!
Онези, които четат книги, казват на бедняците:
Дойде времето за промяна!.
Знам аз какво е това революция!
Той иска да направи филм
за Мексиканската революция, който осъжда революциите
и показва кколко са кървави и как накрая милитаризмът побеждава.
Четящите отиват при неграмотните, при бедните,
и им говорят за промяна.
И бедняците правят промяната.
А четящите се настаняват около големите, лъскави маси
и не спират да говорят и да ядат.
А какво става с бедняците?
Мъртви са!
Това е революция!
Той гледа на проблема по свой начин -
това е погледът на дете, което знае как да си играе,
но е и погледът на възрастен, който познава света на възрастните.
В Наведи се има препратка към клането в Ардеатинските пещери,
когато SS избива римски граждани
по времето, когато Леоне е на 12-13 години.
Във филмите си влага личната си история
и историята, на която е бил съвременник.
Левите в Италия оплюват филма,
а и доста хора не го оценяват високо.
Но Пасолини казва: Не съм съгласен с политическите идеи,
но филмът е важен".
Филмът е звеното между Имало едно време на Запад
и Имало едно време в Америка.
Не знам дали това е била целта, но сега определено изглежда така.
В края на 1967 и началото на 1968 г.
отидох до Америка, за да заснема Имало едно време в Америка.
Идеята ми се въртеше в главата отдавна.
"ИМАЛО ЕДНО ВРЕМЕ В АМЕРИКА" 1984 г.
АРНЪН МИЛЧЪН ПРОДУЦЕНТ
Бях в Кан и на терасата на хотел Карлтън
видях човек, който беше същински Буда,
но Буда е мъртъв, явно не беше той.
Можеше да е Орсън Уелс, но скоро бях обядвал с него в Ел Ей.
Можеше да е само Серджо Леоне.
Отидох при него и се представих.
Огромен почитател съм ви, искам да ви стисна ръката."
Казах му, че отдавна не съм гледал негов филм.
Той отвърна: Ще ви споделя една тайна. От 11 години отказвам филми,
защото искам да направя само един филм -
Имало едно време в Америка.
Попитах го за какво става дума.
От момента, в който го попитах,
получих четиричасово описание, кадър по кадър,
какъв ще бъде филмът.
Аз бях напълно непознат.
Серджо Леоне беше титан в киното.
Направо ахнах.
Аз съм много твърдоглав човек.
Снимам филми, които харесвам.
Трябва да обичам филмите си страстно и във всеки аспект.
Между 1971 и 1983 г. той се опитва да осъществи този филм.
Сигурно е рекорд в историята на киното.
Серджо Леоне!
Той е важна фигура на фестивала в Кан и за кинокултурата въобще,
но си взема почивка.
Отказва да режисира Кръстникът.
Дали Леоне е истински автор?
Колко режисьори биха отказали Кръстникът,
за да заснемат филма, който те искат?
Защо нямате нов филм?
В творческа почивка съм. Според мен публиката знае защо.
- Имало едно време в Америка? - Да, точно заради него.
Започнах работа, но не мога да оставя книгата.
Дано скоро се отърся от творческия застой.
Десет години, ако не и повече, той се концентрира върху този филм.
Спомням си как ни разказваше за него,
още преди да е написал сценария.
Татко ни прочете сценария сигурно сто пъти.
Вечерта ни разказваше какви промени е направил.
Спря се на Имало едно време в Америка.
После му се стори претенциозно.
Серджо е живял с Имало едно време в Америка
и е лягал и ставал с мисълта за него.
Този филм е бил любовницата му.
Зарадвахме се, че мечтата му най-сетне се сбъдва,
когато се появи Арнън Милчън
както в неговия живот, така и в нашия.
Бях като дете. Казах му: Невероятно! Да го заснемем!.
Това е третият филм Имало едно време..."
и е история за гангстерските банди,
за спомена на Америка за миналото й.
Този филм е начин за европеец като мен
да покаже любовта си към американското кино.
Подзаглавието може да е:
Имало едно време един вид кино".
Харесвам последната част, в която героят ми е възрастен.
Прекарах дълго време в гримьорната с Манлио Рокети.
Сега няма нужда да минавам през този зор.
Цветът е важен елемент във филма.
Ето ги цветовете.
Правилните тонове са кафяво и бежово.
Това е театър Лирик. Ще го направим същия.
В Имало едно време в Америка татко мисли мащабно.
Искам въздушен оркестър.
Изглежда като изваден от приказка.
Това е филм за меланхолията
по отношение на миналото.
Това е посланието на Серджо към света.
Искаше да заснеме този филм
и беше тясно свързан с него.
Имало едно време в Америка по свой начин
е последният филм от своя вид.
Това е грандиозна суперпродукция,
заснета от велик европейски режисьор в САЩ.
Мисля, че бях на 11 години.
Когато започнахме снимки,
бях на 11 и по време на снимките станах на 12.
Не бях момиче, което мечтаеше да стане актриса.
Не бях влюбена в киното и не бях гледала много филми.
не знаех много за киното.
Заснемането на филма беше невероятно изживяване,
защото не знаех в какво ще участвам.
Изключително ярък спомен ми е
да гледам как той заснема сцените и как мислех:
Невероятно! Така ли снимат филмите?.
Гледах го къде ще постави камерата
и как го прави със старание и грижа,
как влагаше мисъл и усърдие във всичко.
Едва ли щях да стана актриса, ако не беше този филм.
Усещаше се напрежение, когато заснемаше първата си сцена,
защото не беше снимал от години.
Все едно го гледах да снима за пръв път.
Татко също се радваше,
защото най-накрая можеше да изпълни голямата си мечта.
Преди да започнем снимките,
имаше почти година подготовка,
когато Серджо и де Ниро се скараха тежко.
Ставаше дума за определена роля, за която бяхме намерили актьор.
Направо полудях.
Казах: Боб, дадох луди пари вече.
Не мога да се откажа току-така".
А Серджо си стоеше ей така като Буда.
Погледна ги и каза:
Слушайте сега. Това не е филм със Серджо Леоне на Робърт де Ниро.
Това е филм на Серджо Леоне с де Ниро.
Да се разберем така.
Отиди да изгледаш пробите, които направихме.
Ако имаш по-добра идея, ще се съглася с теб".
Де Ниро отиде да гледа пробите и след няколко часа се върна.
Каза: Да, съгласен съм. Ти беше прав, аз грешах".
Оттогава насетне
двамата бяха като баща и син или като племенник и чичо.
Обичаха се.
Не нареждаше някакви неща на актьорите.
Разчиташе на теб да знаеш какво можеш да направиш
в дадена ситуация, по твоя преценка.
Даваше ти насоки,
но не беше от онези, които ти оказват натиск.
Имаше добър подход към нас.
Еднопосочен.
1,20 долара.
Отне цяла вечност. Работих по филма една година
и сякаш Серджо не искаше да го завърши.
Не можеше да реши как да заснеме завръщането ми в Ню Йорк.
Мислех си нещо, което може и да съм казал на глас -
Серджо не иска да довърши филма.
Не спира да снима.
От сценария и режисурата му си личеше,
че наистина не искаше да завърши филма.
Той е вложил сърце и душа в този филм,
затова е най-добре направеният му филм.
В никой друг филм няма толкова внимание към времето, пространството,
към това как героите остаряват и как се променя обстановката,
към актьорите, които ще играят персонажите на различна възраст.
Филмът е гигантско платно.
Серджо не е рисувал по толкова мащабно платно.
Той е заснел филм, но по много носталгичен начин.
Гледах целия филм и всяка сцена според вътрешната му хронология.
Едва ли не персонажите ми липсваха.
Чувствах носталгия по героите и тъга заради отминаващото време.
Трябваше да заснемем филма за пет месеца,
а после станаха 11 и той намери начин да не надхвърлим бюджета.
Той имаше дарба и на продуцент,
не само на кинотворец.
Стоп!
Винаги се впечатлявам от режисьор, който иска да разкаже история,
дори и да има някои неща, които не ми харесват.
Важно е да оставя впечатлението, че филмът е важен и го обича.
Само така филмът ще остане в историята
и хората ще го помнят дълго време.
Седни тук.
Майко мила! Не бях на себе си от ужас.
Това беше първата ми целувка.
Бях много уплашена, просто ужасена.
Моят възлюбен е бял и румен,
кожата му - чисто злато.
Страните му - ароматен цветник."
Макар че не се е къпал от декември.
Беше ме страх от тази сцена.
Но като се замисля, това е най-чистата целувка в историята.
Изключително чиста и простичка е. Въпреки това,
за мен беше нещо грандиозно.
Има някой там!
Помня, че Серджо
беше много деликатен по въпроса...
Ще се разплача.
Беше много мил...
Държеше се като обичащ, закрилящ родител.
Помня, че ме питаше: Искаш ли да я заснемем днес?
Имаш ли нещо против? Ако не искаш, ще я заснемем друг ден.
Ако не искаш, ще я отложим". Кой режисьор прави така?
Тази усмивка символизира детството му и детската радост.
Казвах си, че или аз съм пълен кретен,
или гледам появата на един от най-великите филми в историята.
И в същото време първият кът беше четири часа и половина.
Серджо се съгласи да е 4,15 часа,
накрая филмът стана 3,45 часа.
Настроението беше, че ако ще се проваляш,
по-добре да се провалиш гръмко, като Титаник.
Или ще плаваш, или ще потънеш,
няма нищо по средата.
Никога не е търсел овации или добра дума от критиката.
Те дойдоха с този филм.
Той искрено се изненада от фурора,
който филмът предизвика на Филмовия фестивал в Кан.
За негов шок публиката ръкопляска на крака 15- 20 минути,
цяла вечност.
Спомням си погледа му, който останалите не са забелязали,
но който дълбоко ме трогна.
Мнението на критиката много го зарадва.
И както обикновено ставаше с филмите му,
от там нататък беше трудно.
Предпремиерата беше в Бостън.
Дойдоха големите клечки от Уорнър Брадърс и Лад.
Прожекцията е свършила, два вечерта е и съм в хотела си
и хората от Уорнърс идват да ни съобщят,
че ще отменят предпремиерата във Вашингтон за следващия ден,
за да направят нов кът на филма.
И аз казах: Не може да го направите, само аз мога".
Бях подписал договор, но Серджо ми каза,
че искат филмът да е 2,45 часа.
Имали право да правят каквото искат.
От това се тревожа най-много -
за да го скъсят на 2,45 часа,
трябва да го монтират наново и вече да не е моят филм.
Скъсената версия на филма
ме притесни изцяло по творчески причини.
Серджо чака 11 години, за да заснеме този филм,
снима го три години.
Това са цели 15 години
и внезапно всичко се оказва напразно.
Според мен това много го огорчи.
На негово място щях да искам да видя
каква бъркотия ще успеят да забъркат.
Той не пожела да го види. Филмът беше негова рожба.
Попада му книга на Харисън Солсбъри
за 900-дневната обсада на Ленинград между 1941 и 1944 г.
Иска да я адаптира в първия американско-съветски филм.
Отидохме в Ленинград, където той ми разказа целия филм.
Написа една страница там, но филмът беше в главата му.
Началните надписи ще са...
Ръцете на Шостакович върху пиано в Ленинградския симфоничен оркестър.
Камерата, разбира се, излиза през завесите.
Виждаме река с обичайни дейности по нея.
Камерата минава реката и виждаме немски танкове.
Камерата показва танковете отблизо.
Приближава се до командир на танк и до лявото му око.
А той казва Огън!.
Мислеше за де Ниро.
Един от колегите му беше Тонино Дели Коли,
който му каза плахо:
Нали знаеш, че ще умреш в Русия?.
Ще е минус 40, кучи студ, ще се разболееш да снимаш в окопи.
Не може ли да заснемем детективски филм в Париж?
Да направим театър? Ние сме старци все пак".
Винаги ми е казвал, че иска да заснеме този филм.
А аз понякога му отговарях:
Ако си написал сценария, дай да го прочета".
А той отвръщаше, че не го е написал. Знаше, че не може да го напише.
ТИШИНА
Учех се от размаха му, от кадрите с кран,
учех се от техниката му с камерата и от ритъма му на монтаж.
Учех се и съм заимствал колкото може повече.
В работата ни има момент,
че сме като механици с инструменти, наследени от миналото,
но трябва да намерим начин да вложим себе си в тях.
Затова се учех от Леоне как...
На практика се опитвах да измисля нови техники.
Той умее да обедини всички участници в снимките като в оркестър,
който може да изсвири всяка една сложна емоционална нота
в идеална симфония.
Филмите му са вдъхновение.
Фирмите му правят впечатление,
че не изглеждат остарели и вкоренени в отминала епоха.
Изглеждат като заснети вчера.
На теория ще продължат да са вечно модерни поколения напред.
Той е вечно актуален,
защото има чувство за ирония и за модернизъм,
а модернизмът е в красотата и дързостта на филмите.
Все едно отиваш в галерия, за да гледаш картините
на революционен художник, който направо те омайва.
Както виждаш Куросава в Леоне,
така и Леоне е в Междузведни войни.
Така се развива всяко изкуство.
Щеше да е хубаво да съм около него като зряла жена.
Никой след него не е правил такова кино.
Това е като запазена марка.
Той успява да разказва истории по недостижим за другите начин.
Минаха 38 години,
откакто дойдох в Италия като млад актьор за пръв път
при един също млад режисьор на име Серджо Леоне.
Това събитие постави положителен знак
и промени кариерите и на двама ни. Много ти благодаря, Серджо.
Лъв за Леоне.
Какво бихте казали на Серджо?
Благодаря за спомените."
СЕРДЖО ЛЕОНЕ ИТАЛИАНЕЦЪТ, КОЙТО ИЗОБРЕТИ АМЕРИКА
Такъв режисьор липсва и на мен, и на целия свят.
Липсва ми човекът, който вижда и изкарва най-доброто от мен.
Какво бихте казали на Серджо?
Бих му казал само едно: Много ми липсваш".
"Върни се."
Искам да му кажа благодаря, негодници такива. Ще се оправя.
35 години ли станаха?
Бих му казал: Благодаря за многото идеи,
които ми даде чрез филмите си
и които преработих в мои идеи.
За мен ще си от титаните,
на чиито плещи си ми позволил да стъпя".
В Джанго има един близък план на лицето на снежен човек
и след като я заснехме, при мен дойде осветителят и каза:
Серджов кадър на снежен човек? Направо му плюеш в лицето!.
Близък план - Серджов кадър.
Всички знаят какво е това.
Абсолютно всички на снимачната площадка.
Превод: Андрей Георгиев за Lylo