Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Sergio Leone, muž, který přinesl Pro hrst dolarů,
Pro pár dolarů navíc,
a Hodný, zlý a ošklivý,
vám nyní přináší jeho nejlepší film, Kapsy plné dynamitu!
Tehdy jsem si uvědomil,
že člověk, který režíroval ostatní tři filmy
se jmenoval Sergio Leone.
Klapka, prosím.
Serata America, rozhovor s Leonem. Za prvé.
Moment. Dobře.
Kinematografie je pro mě především velkou show,
kde se odehrávají události maskovaného života.
Prostředek k vyprávění vlastních zážitků,
zážitků historických nebo psychologických...
prostřednictvím pohádek a mýtů,
prostřednictvím představení.
V kinematografii jsem se narodil. Žiji tím, čtu to
a dívám se na to.
Film je život pro mě a naopak.
Jak může člověk zapomenout
na svět dětství?
Všechny mé filmy jsou plné těchto pocitů,
od filmu Pro hrst dolarů až po Tenkrát na Západě.
Koneckonců, v mých filmech
svět posuzují děti.
Po sledování jeho filmů myslím,
že ten člověk, byl uvnitř stále ještě chlapec.
Chlapec, který si hraje na kovboje, chlapec, který rád baví své přátele,
bavič,
někdo, kdo jako bavič nebyl domýšlivý
ale byl svým způsobem velkorysý.
Vidíte ty malé pilíře tam nahoře?
Dřív tam nebývaly.
Místo sloupů jsme tam byli my,
deseti až dvanáctiletí kluci s velkými prkny
sjíždějící Tabogu rychlostí 50 až 60 kilometrů za hodinu.
Místní lyžaři pak dole nalézají nevítané hosty.
V okolí se to hemžilo Němci.
Bylo to v letech 1942-1945.
Moje první westernovka.
Jednou se mě někdo zeptal,
čím byly Leoneho filmy osobní.
On točil žánrové filmy, westernovky, gangsterky atd.
A já jsem řekl, že jsou osobní ze tří důvodů.
Za prvé,
jsou o dítěti, které z velké části vyrůstalo v Trastevere,
které si pamatovalo,
jak se chodilo dívat na hollywoodské filmy ve 30. letech
v době Mussoliniho vlády.
Amerika byla vnímána jako vzor svobody a modernosti.
Byla úplně jiná.
Byl to jiný svět
a tohle dítě vyrůstající v Trastevere
milovalo tyto pohádky.
Za druhé jsou autobiografické, protože v rocích 1943, 1944,
po vylodění v Salernu,
přišla americká vojska na sever a přišla do Říma.
A Leone říkal, že to byl šok,
že se setkal se skutečnými Američany.
S vojáky, kteří honili naše ženy,
prodávali cigarety na černém trhu,
kteří se chovali tak, jak se chovají vojáci.
Nemohl jsem v nich vidět nic z těch charakterů,
které jsem viděl na obrazovce.
Rozčarování někoho
v pubertě, kdo se setkává se skutečným životem Američanů.
A do třetice způsob, jakým byli autobiografické.
Jeho vlastní formování jako filmaře
mezi lety 1949 až 1959,
kde pracoval jako asistent režiséra na 35 filmech.
Mohu říci, že jsem se narodil téměř na filmovém place,
protože moje matka byla mladou herečkou.
Když jsem byl malý, můj otec natáčel svůj poslední film
po mnoha letech kvůli fašismu.
Byl antifašista a byl pro to politicky pronásledován.
Jeho otec Vincenzo Leoni,
byl velmi významný herec a režisér
v počátcích své kariéry italského němého filmu
pod uměleckým jménem Roberto Roberti.
Byl oblíbeným režisérem Francescy Bertiniové,
která byla hvězdou italského filmu
a také hvězdou světové kinematografie.
Režíroval Bice Waleranovou, která se stala jeho manželkou
a také velkou divou němého filmu.
Když italská kinematografie začala procházet krizí,
Vincenzo Leone nebo Roberto Roberti,
režíroval některé z nejpůsobivějších filmů
italské kinematografie ve 20. letech jako například Fra' Diavolo.
Vincenzo Leone chtěl točit populární filmy přístupné každému
a tím je zušlechťovat.
Mám dojem, že Sergio
kráčel stejnou cestou.
Jedinkrát jsem Sergia viděl téměř beze slov,
v slzách,
když mluvil o svém otci.
NOËL SIMSOLO FILMOVÝ HISTORIK
Konal se filmový festival
starých italských filmů
a byl tam jeden z filmů jeho otce,
hrál se v jiné místnosti.
Odešel z místnosti, šel se podívat na otcův film
a pak nechtěl mluvit.
Odešel s pláčem.
Narodil jsem se s otcovou frustrací
z toho, že nedělá to, co chtěl,
nicméně žil filmem od rána do večera,
mluvil o filmech, svěřoval se mi o nich.
Takže když mi bylo 14,
zpočátku jsem měl naprostou averzi k tomuto prostředí,
k tomuto řemeslu.
Když se můj otec rozhodl
odejít do důchodu do rodného města
Torrella dei Lombardi v Irpinii,
cítil jsem zvláštní nutkání pokračovat v tom, co dělal on.
Vnímal jsem to
téměř jako povinnost.
Leone vlastně
dělal hodně režie koncem 50. let,
ale jeho jméno se nikdy neobjevilo.
V roce 1960 dostává příležitost natočit vlastní film.
Pochopil, že jeho cesta je epický film,
film o absolutním hrdinovi.
Chci vyvrátit jeden koncept.
Rhodský kolos“ je ironický film.
Hlavní postava je playboy.
Co je to za vůni? Růže, můj vnuku.
Rhodos je také ostrov růží.
A krásných žen, jak vidím.
Podle fotek z natáčení vidíme,
že už je mistrem scény.
Opravdu jsem diktoval žánr epické komedie.
Myslím, že žánrový aspekt byl vždycky na prvním místě,
takže si nemyslím, že se skutečně snažil dostat
na dno lidského srdce.
Snažil se dostat na dno žánrových archetypů,
které ho zajímaly.
A to je podobné tomu, z čeho vycházím já.
A samozřejmě, Leoneho přínos
byl právě pro další generace,
která přišla po mé generaci,
což byl určitě Quentin Tarantino,
který byl, myslím, oddělen při narození od Sergia
a měl obrovský prospěch ze Sergiova vlivu.
QUENTIN TARANTINO REŽISÉR
Ve filmu Kill Bill,
nebo i v Hanebných panchartech a Nespoutaném Djangovi,
je vždy na prvním místě žánr.
Důležitý je především žánr.
A já věřím, že to bylo to, z čeho Leone vycházel
a zejména v jeho westernovkách.
Krátký doutník patří tomu beze jména.
Zavolal mi můj agent a řekl,
Chci, abys natočil westernovku v Itálii.“
A já řekl: Já nevím. Mám měsíc volna.
Dostanu volno
a teď po mně chcete, abych točil westernovky v Itálii.“
A já na to: Ne, to nechci dělat.“
Clint Eastwood byl instruktorem plavání.
Pak dlouhá léta
byl druhým hercem ve westernovém seriálu Rawhide.
Jak to vypadá na tvé straně?
Stejně jako tady. Vědí, že jsou tu ovce.
Když ho poslali ke mně, aby se setkal
s jedním z těchto subjektů
zvaného Černá ovce“, nechtěl s ním mluvil, neřekl ani slovo.
A pak můj agent řekl:
Mluvil jsem s agentkou z Říma
a slíbil jsem, že si to přečteš.“
Scénář jsem napsal za 15 dní.
Všechno to začalo sledováním filmu Yojimbo“.
To, co mě zaujalo nejvíc na filmu Yojimbo
bylo to, že byl natočen podle amerického detektivního románu.
Kurosawa přenesl myšlenku
do svého samuraje.
Chtěl jsem tuto myšlenku přinést zpátky.
Říkám si: Tohle je Yojimbo, to je film, který miluju.
Je to skvělý nápad udělat westernovku z tohoto příběhu".
Řekl jsem: Buď to bude opravdu dobrý,
nebo opravdu hrozný.“
A přišel na plac a ukázalo se, že je velmi okouzlující chlapík.
A skvěle jsme si rozuměli,
i když jsem nemluvil italsky
a on neuměl anglicky.
Takže, víte, hodně jsme mluvili znakovou řečí,
spousta tohoto a tohoto.
To, co mě zarazilo na tom chlapci byla jeho netečnost,
byl to opravdový kočičí člověk, rozený lenoch.
Zdálo se, že při chůzi spí.
Ale pak, když přišel čas,
nabral zvláštní rychlost
a dynamiku.
To mu dodalo velmi specifické klišé,
takové kouzlo postavy.
Nebál se být bláznivý.
Vždyť víte...
Už jen to, jak k věcem přistupuje.
Dělám to rád.
A od té doby byl zodpovědný
za mou kariéru.
Práce, kterou odvedl na Eastwoodovi je úžasná.
Kdyby Eastwood zůstal jedničkou v americké kinematografii,
možná by se nikdy nestal Clintem.
Vzal mu ten božský aspekt,
který ho činil naprosto nepravděpodobným.
Zdravím tě, příteli.
Udělal z něj Boha mezi lidmi.
Podařilo se mu přenést římskou indolenci
do těla Clinta Eastwooda
v jeho postojích a způsobech,
v tom, že je lstivý a zároveň bdělý,
mazaný, chytrý.
Dobrý den.
Ahoj.
Klapka, první.
Tady jsem.
Hrál jsem ve filmu Papi-Colombo,
protože jsem musel natočit svůj první film s nimi.
Můj debut byl v místnosti, kde měli oba producenti své studio.
Slyšel jsem zvuky.
GIULIANO MONTALDO REŽISÉR
Hluk a hlasy.
V jednu chvíli slyším...
A pak přicházejí.
Byl to pan Sergio Leone,
který říká dvěma producentům o filmu a natáčení.
Krása a šarm, s nimiž vyprávěl, byly působivé.
Stále si velmi živě pamatuji,
když mi bylo 14 let, v roce 1964.
Něco mě opravdu velmi silně zasáhlo. Byla to úvodní scéna.
Úvodní scéna s hudbou a píšťalkou.
To bylo naprosto jedinečné a vzácné.
Nikdy jsem nic takového neviděl.
TSUI HARK REŽISÉR
Byl jsem ještě student
a nikdy jsem nepřemýšlel o tom, že se dostanu do filmového průmyslu.
Mohu říct, že je to vlastně jedním z prvků,
které mě přiměly učit se, jak točit filmy
a stát se režisérem.
Tamhle jsou Baxterovi.
A támhle Rojovi.
Já přímo uprostřed.
Kde děláš co?
Bláznivý zvoník měl pravdu.
Tady se dají vydělat peníze.
Nápad byl:
Harlekýn slouží dvěma pánům.
Don Miguel Rojo, chci s vámi mluvit.
Slyšel jsem, že najímáte muže.
Možná bych mohl být volný.
Než mě přijmete, musím vám říct,
že nepracuji levně.
Postaví se doprostřed
a prodává se jednomu a druhému,
aniž by to ti dva věděli a staví je proti sobě.
Připravte si tři rakve.
Poprvé jsem viděl tyto filmy v 60. letech.
Milovali jsme americkou hudbu, americké oblečení.
Byli jsme, jak říká Jean-Luc Godard,
děti Marxe a Coca-Coly“.
Milujeme westernové filmy, ale neztotožňujeme se s nimi úplně.
Co se Leonemu podařilo, bylo převyprávět příběh pro generaci,
která už v něj nevěřila.
Svým způsobem, dokud Sergio Leone
přišel, aby ho oživil ve svém vlastním jazyce.
A já jsem mu za to velmi vděčný, my všichni,
celá moje generace je mu je vděčná,
protože jsme byli vychováni na westernu
Howarda Hawkse, Raoula Walshe a Johna Forda
a dokonce i na Kurosawovi, který natočil druh westernu z východu.
Na tom jsme vyrůstali.
Takže to bylo obrovským vzrušením,
když jsem poprvé viděl Pro hrst dolarů.
Ve Fordových filmech,
když herec otevře okno,
je to vždycky proto, aby se podíval na budoucnost před sebou.
V mých, když otevřou okno,
mají jen hrůzu a strach,
že je někdo střelí mezi oči.
Když bylo hotovo, nikdo se mi neozval.
Nikdy se mi nikdo z Říma neozval nebo tak něco.
Nikdo se mi neozval.
Zajímalo mě, co se stalo s filmem.
Film byl uveden ve Florencii.
V pátek získal 600 tisíc lir,
osm set v sobotu,
v neděli milión a tři sta tisíc.
V pondělí se očekávalo 100 tisíc lir,
vydělal milion a půl.
Mýtus dorazil do Říma.
Ale pak najednou ve Variety psali,
že western skončil až na jednu věc,
malou westernovku, které se právě moc dobře daří,
Pro hrst dolarů s Clintem Eastwoodem.
A já si říkal: Hraju v tom?“ Řekl jsem si, že to není ono.
Jmenovalo se to Magnificent Straniero.
Původní název Pro hrst dolarů
byl Ray Velkolepý.
A když se podíváte na dotáčky,
které nedávno vyšly ven, pochopíte tu cenzuru, střih:
Ray Velkolepý, a pak Velkolepý cizinec,
což byl druhý název.
Ten byl jen v postprodukci, takže se změnil název
na Pro hrst dolarů.
Když muž s .45 potká muže s puškou,
řekli jste, že muž s pistolí je mrtvý muž.
Podívejme se, zda je to pravda.
Ale to, co Leone udělal ve filmech Clinta Eastwooda
bylo velmi odlišné.
A hodně to souviselo s krajinou.
Okamžitě jste věděli, já věděl, že nejsem
na americkém Západě.
MARTIN SCORSESE REŽISÉR
Vzpomínám si, že jsem si říkal, že je to zajímavé.
Píše se tam, že je to western,
ale nepřipadá mi to jako americký western.
Ukazuje to svět hrdinů a démonů.
Zároveň ukazuje takové ikonické symboly
dobra a zla.
Ukázal je také s nuancemi,
takže dobro v sobě rozhodně mělo zlo
a zlo v sobě mělo dobro.
FRANK MILLER, REŽISÉR, AUTOR GRAFICKÝCH ROMÁNŮ
PRO PÁR DOLARŮ NAVÍC 1965
Byly to postavy, které byly zcela mimo představivost.
Byly větší než život.
Byly to karikatury.
Byl si vědom komiksů.
Nemluvím za něj,
ale dívám se na to a říkám si,
dobře, je součástí mého kmene
a já jsem součástí jeho.
Lee Van Cleef vypadá jako karikatura.
Používám slovo karikatura jen jako pochvalu.
Přimělo mě to podívat se na to, jak každý snímek, každý panel
byl jako filmový střih
a já takhle začal tvořit svoje kresby
s malými panely
a myslel jsem si, že jsou to rámečky, které se pohybují.
Pro mě je západ většinou samé pohádky a fantazie.
Jsou tam i historické postavy,
ale jsou také spojeny s mýtem, legendou, pohádkou.
Jedna konkrétní vzpomínka,
kterou mám ze sledování Hodný, zlý a ošklivý,
je úvodní záběr.
Takže sedíme v kině,
film právě začal.
Vidíte poušť nebo cokoliv, co vidíte v úvodním záběru.
A pak tvář Ala Mulocka vstoupí do záběru.
A najednou...
můj nevlastní otec,
Kurt, seděl vedle mě, a říká:
Aha, ten chlap je určitě ten ošklivý“.
Robert Rodriguez.
Sblížili jsme se jako spolupracovníci,
když přišel a zeptal se mě, zda bych se chtěl podívat
na nějaký film,
abych se rozehřál na natáčení Sin City,
Vybral jsem si Hodný, zlý a ošklivý.
Seděli jsme a dívali se na něj,
jen jsme se navzájem pošťuchovali,
protože to přesně bylo to, co jsme oba chtěli.
A on říkal věci jako:
Zapomněl jsem, jak to bylo skvělé!“
Víte? Byli jsme jako malí kluci.
ZLÝ
Je tu jeden aspekt skrze jeho obsazení
a myslím, že i díky mému obsazení
se snažíme vytvořit novou mytologii nebo nový mýtus,
co se týče těchto herců.
OŠKLIVÝ
Tuco. Je nejlepší postava.
Je to jedna z nejlepších postav v jakémkoli filmu.
Je to jednoznačně nejlepší postava.
A myslím, že to Tuco Eliho Wallachu
je jednou z nejlepších komediálních postav všech dob,
v první trojce.
Komik,
na způsob komedie dell'arte,
velmi evropský,
konkrétně italský,
a jak už bylo často řečeno, byly operní.
Myslím, že je tolik humoru
ve všech těchto westernech, které Leone natočil.
Hlavně v prvních třech, které natočil s Clintem.
A myslím, že je velmi důležité
mít smysl pro humor,
protože kdyby ho neměl,
natáčel by své filmy
mnohem konzervativnějším způsobem v západoamerickém stylu.
Ale on se prostě vytáhl.
Kolik teď stojí tvé služby?
Kolik?
Dva tisíce dolarů.
- Přesně tak. 2 000 dolarů. - Jo.
Dva tisíce dolarů.
Hajzl!
Za tohle zaplatíš. Doufám, že skončíš na hřbitově.
Ten film jsem natáčel v Kalifornii.
Řekli mi: Je tu italský režisér,
který chce, abys natočil film.“
Řekl jsem: Jaký film?“
Řekli: Spaghetti western“.
Řekl jsem: To je jako havajská pizza. O tom jsem neslyšel.“
Představili mi Sergia Leoneho.
A on řekl: Chci ti ukázat své titulky na filmovém plátně.“
Je tam napsáno Sergio Leone. A pak...
A jeho jméno sestřelí.
Když to skončilo, řekl jsem:
Já ten film natočím. Kam mám jít?“
Můj poslední film Hodný, zlý a ošklivý
je epický pikareskní western,
protože je to příběh o třech velkolepých
a sympatických darebácích
zasazených do kontextu občanské války.
Postaví most,
přejdou přes tento most a most má explodovat.
Clint řekl: Toto je můj třetí film s efekty.
Chystají se udělat velkou explozi na mostě. Buďte opatrní.“
Na stavbě mostu pracovali měsíce
se španělským kapitánem z armády, který položil dynamit.
A postavili tři kamery,
jednu blízko místa, kde most vyletí do povětří
ve zpomaleném záběru,
a jednu tady a jednu v příkopu, kde jsem měli být my.
A chtěli, abych se o kousek vrátil,
ale stál jsem a řekl jsem:
Nemyslím si, že se vrátím jen o kousek.
Myslím, že se vrátím o hodně“.
Tak jsem řekl: Půjdu nahoru na vrchol kopce“.
Eli říká: Dobře, asi půjdu taky“.
Já na to: Dobře“. Tak jsme šli.
A ten muž, ten Ital, který dělal všechny speciální efekty,
řekl španělskému kapitánovi: Je to velká čest.
Vyhodíte most do povětří.
Jen spojíte tyhle dva dráty dohromady, když dám znamení.“
A jeden z jeho pomocníků přišel a řekl:
Kam si mám stoupnout?
Kam mám jít? Řekněte mi to.“
A Ital se speciálními efekty řekl: Palte“.
Máme tu výbuch, obrovský výbuch.
A já řekl Elimu Wallachovi:
No, oni asi ani neměli kameru zapnutou“.
Dělal jsem si legraci.
A najednou, jsem uviděl Sergia, jak kráčí
a jeho oči hořely.
Neměli zapnuté kamery a nikdo nevěděl, že bude akce.
Křičel,
ale nerozuměl jsem mu v žádném jazyce,
protože byl rozzuřený.
Leone se tvářil jako: Chci ho zabít.“
Ten člověk, jakmile se to stalo, nasedl do džípu a odjel.
Utíkal pryč.
Španělská armáda, která poskytla výbušniny a vše ostatní,
ti lidé se cítili tak špatně, že to vybuchlo dřív,
že slíbili, že ho znovu postaví.
Tak se vrátil. Postavili ho za čtyři dny.
A i pak jsme s Clintem byli na vrcholu kopce.
HODNÝ, ZLÝ A OŠKLIVÝ 1966
Měl pevné nervy.
Spoustu těch věcí by se jiní báli vyzkoušet.
Měl takový elán a nadšení,
že to dokázal.
Nevím, jestli by to dokázal americký režisér.
Bral nás sebou.
Měl pro nás vášeň.
Měli jste pocit, že rodina byla nade vše.
Mám jen pár vzpomínek na dětství.
Vzpomínám si na ty opuštěné, zaprášené země,
kde nebyly žádné děti, jen dospělí.
Museli jsme být potichu, protože se střílelo.
Pro dítě, to bylo velmi nudné.
Mám na to krásné vzpomínky.
Pro dítě je fantastická hra být na placi.
Největší radost bylo oblékání.
Hrát kompars ve filmu.
Měl silné pouto s rodinou.
Po mnoha měsících strávených doma
před natáčením filmu Un sacco bello,
jsem viděl, jaký má vztah
s jeho rodinou, jeho ženou a dětmi.
Byl zamilovaný do svých dvou dcer,
Andrey a své ženy Carly.
Byla to krásná rodina.
Lidé, kteří tvořili štáb,
byli lidé, které jsme znali,
byli to přátelé.
Nikdy to nemělo šokující dopad, že jsme se ocitli na cizím místě,
bylo to známé místo.
Pro mě to byla skvělá hra, pěkná cesta.
Byl to způsob, jak se sejít na dovolené.
Byla to jiná dovolená
než dovolené mých přátel,
kteří měli klidnější a normální život.
V Itálii žádný západ není, nejsou tam žádné hranice,
žádní bandité, žádní Indiáni,
žádná zlatá horečka.
Takže podnětem k natáčení těchto filmů není historie,
je to kinematografie.
A zatímco americký western je mýtus,
italský western je mýtus o mýtu.
Já bych asi
zařadil tyto filmy přímo na dělící čáru
mezi několika různými liniemi:
italská komedie,
antická podívaná, epos,
italská epika antického světa giallo“
a skutečně čistý modernismus,
filmový modernismus.
Domnívám se, že jsou počátkem moderní kinematografie.
Je tu nová, hollywoodská kinematografie
a klasická kinematografie.
A já si myslím, že přesně mezi nimi, kde klasická kinematografie končí,
a kde začíná nový Hollywood,
je Sergiova trilogie.
HODNÝ, ZLÝ A OŠKLIVÝ 1966
Říkal tomu Amerika.
Říkal tomu americký západ.
Byl to mýtický americký Západ, který nikdy neexistoval.
Použil úžasné kamenné konfigurace Španělska,
aby vytvořil svět právě z těchto prostorů.
Myslím, že všechny jeho útěky, všechna jeho místa,
ať už to bylo v Almerii,
nebo všechny slavné lokace, které Leone použil pro své westerny,
vypadaly jako Amerika.
Ale protože používal velmi jednoduché pozadí,
dokázal úžasné věci v popředí.
JACQUES AUDIARD REŽISÉR
V Libération, před asi 30 lety,
vyšel dotazník.
Byl položen 200 režisérům, nebo tak nějak.
Otázka zněla: Proč natáčíte?“
Jedna z odpovědí, která mě zaujala, byla Davida Lynche, který odpověděl:
Abychom vytvořili vesmíry a zjistili, jestli to funguje.“
Pro mě Sergio Leone vytváří vesmír a funguje to.
HODNÝ, ZLÝ A OŠKLIVÝ 1966
Hodný, zlý a ošklivý, Pro hrst dolarů,
to jsou cesty.
Jsou to hrdinské odysey.
Leoneho filmy jsou celé epické.
Nejen přestřelky a bitvy, ale i okamžiky mezi nimi.
Více pocitů.
DAMIEN CHAZELLE REŽISÉR
To jsou ty věci, které dokáže jen film.
Věci, které může přinést jen režisér na plátně.
Nelze je zprostředkovat scénářem,
nelze je skutečně sdělit
v žádné jiné formě.
Myslím, že byl jedním z těch filmařů,
který mi tak nějak velmi hlasitým způsobem ukázali,
co režisér dokáže.
Hodný, zlý a ošklivý byl první Leoneho film, který jsem viděl.
Byl jsem dítě,
ale myslím, že jsem nevěděl, jestli jsem se díval na film,
který byl natočen před deseti lety, nebo dvě, tři desetiletí předtím.
Měl jsem pocit, že vidím něco úplně nové,
nadčasové a současné.
Zúčtování na konci,
což je jedno velké dlouhé čekání,
kde prostě stojí.
A hrdinou je kamera,
protože se točí.
Pohybuje se pořád dokola.
Pokud jste naživu a vidíte to, rozbuší se vám srdce.
A pak najednou
je slyšet zvuk, který zní jako jeden výstřel,
protože všichni vystřelili najednou.
A ti správní lidé padnou mrtví.
Ve většině dobrodružných filmů
by to byla nekonečná scéna,
kde by se všichni lovili navzájem
a navzájem se zraňovali a mluvili spolu,
mluvili a mluvili.
Morricone vyřešil tento složitý dramatický problém.
My tady pracujeme na výzkumu
dvou motivů pro můj poslední film
s názvem Kapsy plné dynamitu!
Táta měl orientační body, od kterých se nikdy neodchýlil.
Mohli jste mu říct jméno nejvíc cool zpěváka na světě
a on by řekl:
Možná by mohl něco nazpívat, ale Ennio dělá soundtrack.
O tom se nediskutovalo.“
Vzpomínám si, že když jsem natáčel Pro hrst dolarů
nechtěl jsem Ennia Morriconeho, neznal jsem ho.
Byl jsem zvyklý pracovat s jiným hudebníkem.
Potkali jsme se o dva dny později, protože producenti chtěli,
abychom se setkali.
A v tu chvíli, jsme se poznali.
Teď si myslím, že musíme spolupracovat,
můj drahý příteli Ennio. Pojďme dovnitř.
Byli v naprostém souladu.
Táta a Ennio pracovali na textu písně Kapsy plné dynamitu!,
Ennio si začal dělat poznámky a táta mu řekl:
Ano, ale ať je to trochu sladší“.
Udělej to trochu sladší, jde o děti.
Byla to všestranná spolupráce,
bylo to společné dílo.
Bylo to dokonalé spojení.
Vzpomínám si na Sergia, když jsme byli ve třetí třídě.
Pak zmizel, protože změnil školu,
takže jsem ho viděl až mnoho let poté,
když přišel ke mně a požádal mě, abych udělal soundtrack
k filmu Pro hrst dolarů.
ENNIO MORRICONE SKLADATEL
Ten film jsem natočil velmi ochotně.
Měl jsem v hlavě nápad a rozvinul jsem ho.
Píšťala a nástroje, které píšťalu doprovázely
byly fantazijní a neměly s tím nic společného,
samé podivné perkuse.
Kombinace nástrojů pískání,
elektrické kytary a znělky a westernu.
Bylo to neslýchané a změnilo to světovou hudbu.
Hudba zněla téměř jako karneval.
Znělo to jako The Beach Boys, Duane Eddy
a divoký západ v koupelně. Prostě nádhera.
PRO PÁR DOLARŮ NAVÍC - 1965
Věřím, že ve všech Sergiových filmech,
jsem změnil fyziognomii hudby.
Hudební skříňka ve druhém filmu byla součástí scénáře, příběhu.
Nicméně, nebyla vždy na scéně.
Někdy, když byla natočena bez hudby ve scéně,
stala se z ní abstraktní věc.
Takže bylo velmi důležité, aby tento aspekt zvuku
byl ve vztahu k historii.
Ve filmu Tenkrát na Západě,
se harmonika stává hlavním hrdinou.
Ano, pokračuj. Hraj na harmonice.
Hraj, abys nemohl kecat.
Jen si dávej pozor na ty falešné tóny.
Takhle?
Zjistil, že když nástroj vydává zvuky
ve skutečnosti s obrazem,
a my je slyšíme znovu, aniž by to bylo na obraze,
ten nástroj se stává základní evokací
a spolupracuje s významy filmu.
TENKRÁT NA ZÁPADĚ 1968
Jednalo se o důležitou část.
Ať je váš milující bratr šťastný.
Poklesy a vzestupy hudby a zvukový design
jsou velmi jedinečné a nesmírně dramatické.
DARREN ARONOFSKY REŽISÉR
Různé podpisy a různé melodie
jsou vlastně téměř jako fráze slov.
Ve skutečnosti zobrazují informace, nejen emoce.
Když tyto různé riffy znějí
nebo se objeví různé hlavní nástroje,
přemlouvají k publiku.
Morricone je spoluautorem Leoneho filmů,
protože si je nedokážete představit bez Morriconeho hudby.
To od něj bylo velmi laskavé.
Já jsem scénáře nedělal.
Určitě tím myslel, že význam hudby za těmi obrazy
a realistické zvuky filmu nebyli dialog,
ale byly důležitou součástí jako dialogy
nebo něco víc než dialogy:
abstraktní interpretace slov.
Hudba byla podstatnou součástí vyprávění v Sergiových filmech.
Leone měl oči a Morricone měl uši,
a společně tvořili skvělý tým jako Hitchcock
a Herman.
Sergiovy filmy byly tak dobré, že by je nezkazila ani hudba horší
než ta, kterou jsem psal já.
Hudba není součástí filmu, ale interpretuje film,
podporuje koncepty, které skladatel propůjčuje filmu
a samozřejmě i režisérovi.
TENKRÁT V AMERICE 1984
Hercovy myšlenky, to, co neřekne,
lze ztvárnit hudbou.
Pohled nehybného herce,
který za sebou nebo před sebou cítí něco nesnesitelného.
To je syn tajemníka Baileyho.
Jmenuje se David, stejně jako ty.
Byl plný podezření, vzpomínek,
strašných nebo velmi prostých věcí.
Morriconeho hudba přidala postavě další rozměr
a více umocnila charakter postavy v psychologické podstatě.
Když čelí hraní emocionální,
zvláště sentimentální scéně s hudbou v pozadí,
někdy se stává, že vybočí z kolejí a řekne:
Podívej se, my na to kašleme,
nechám tam hudbu,
protože mi to pomáhá.
Tenhle kousek nadabujeme později.“
S hudbou na place
se děje něco zvláštního a posvátného.
Vyžaduje to větší soustředění každého z nás.
GIUSEPPE TORNATORE REŽISÉR
Existuje vyšší harmonie, která spojuje
nejlepším možným způsobem produkt práce každého z nás.
Právě táto scéna je tichá,
jako by jí viděl hlavní hrdina,
který je objeven až na konci tohoto sledovacího záběru.
O něco méně kouře.
Trochu méně kouře!
Střílení.
Klapka na tabuli. 28-1, první záběr. Akce.
Hudba hraje ústřední roli v popředí.
Mně se zdá, že je to spíš jako němý film,
takové to pojetí němého filmu, který, samozřejmě,
nikdy nebyl němý,
bylo vždy doprovázeno hudbou velmi zjevným způsobem.
Možná, že Sergio Leone je také posledním velkým
tvůrcem němého filmu.
Vrátil mimořádnou sílu obrazům.
Sergio hodně pracoval na tichu.
Na tichu koho?
Herců, postav.
Na tichu při sledování scény.
To ticho je pravdivé, reprezentované hudbou.
Hudba v tu chvíli reprezentovala sama sebe
velmi zásadním způsobem pro tuto scénu
v tom, co se stalo předtím a v tom, co se stane později.
Je to hudba, která vyprávěla o minulosti a budoucnosti filmu.
Leone opravdu věděl, jak vytvořit osamělost a izolaci
prostřednictvím minimálního použití specifických zvukových efektů.
Můj táta se rozhodně zaměřoval na hluk.
U Ennia našel více než úrodní půdu.
Ano?
Tady i s nástroji, dobře.
ENZO DI LIBERTO FOLEY UMĚLEC
Použili jsme tyhle pro kroky Roberta De Nira
ve filmu Tenkrát v Americe.
Pracoval jsem s Renatem Marinellim, který dělal Sergiovi foley umělce.
Všechno se reprodukovalo ve studiu.
Dnes nám se střihem pomáhají počítače.
Dřív se všechno dělalo ve studiu
a museli jste se na to hodit.
Sergio Leone se tvářil nevrle, ale byl to přece jen kamarád.
Byl vtipný a za odvedenou práci se zavděčil.
Když vstoupí do terénu,
udělejte mi zvuk koně v pozadí,
naznačte jeho přítomnost.
Je to totéž.
Udělejte ho trochu méně ostrý, nebo to bude rušit.
Vždycky jsem se setkával s křiklouny.
Žertovali jsme a říkali:
Ztište se s těmi křiklouny, protože musí být slyšet hudbu.“
Takhle jsme žertovali.
Morricone byl docela svéráz.
V jejich prostředí byla jistá důvěra.
Vtipkovalo se.
Jednou, když mixoval, po dohodě se Sergiem Leonem,
Fausto změnil hudbu.
Ennio občas usínal v sále,
Sergio proto pomalu ubral a pustil hudbu jiného hudebníka.
V tu chvíli se probudil.
Co se stalo?“
A on odpověděl: Nelíbilo se ti to?“
FAUSTO ANCILLAI MIXÁŽ ZVUKU
Sergia Leoneho jsem potkal, když jsem natáčel
Hodný, zlý a ošklivý.
Od té doby,
až do Tenkrát v Americe, jsem mixoval všechno.
FILM SERGIA LEONEHO
Leone vytváří svoji vlastní expresivní revoluci
v rámci svého oboru.
Snad nejlepším příkladem je začátek
Tenkrát na Západě.
Ty dlouhé titulky, které se zapsaly do historie.
Skřípění mlýna a všechno.
Vytvořil moc hezkou hudbu.
Když jsme šli mixovat, Ennio tam nebyl.
Tak mi říká:
Fausto, vypněme tu hudbu.“
Sergio, jsi si jistý?“ Vypněme tu hudbu.“
Ty realistické zvuky nejsou negace
Morriconeho hudby.
Jsou plodem jejich intenzivní spolupráce.
Když jsme mixovali, Ennio Morricone se přišel podívat.
Na začátku jsme mu nic neřekli.
Sergio, udělal jsi tu nejkrásnější hudbu na světě.“
Nebral to osobně!
Už 70 let je kinematografie uměním syntézy.
Leone nám ukázal, že je možné
vyprávět život člověka v 90 minutách,
a ukázal nám, jak lze čas pozastavit,
prodloužit, proměnit, znásobit,
a jak může být film také uměním vyprávět o čekání.
Vyprávět o tom, že se nic neděje.
To patřilo k literatuře, ale ne k filmu.
To o mouše, která uvízla v pistoli byl můj nápad.
To rozhodně, protože jsem se Sergiovi hodně chlubil.
Nikdy necítíte to utrpení střihače,
který musí nutně uzavřít jednu situaci,
aby uvolnil místo pro další.
Příběh musí dýchat sám.
Je to cítit a je to zvláštní, nové a dokonalé.
Tenkrát na Západě je umělecký film.
Vymyslel jsem si, že ho budu vyprávět prostřednictvím podobenství,
stejně jako by to mohla být pohádka.
Nebo budu westernem vyprávět příběh o zrodu amerického národa.
Tenkrát na Západě je Leoneho mistrovské dílo.
Je to western, ale zároveň taky ne.
Je to elegie za určitou formu kinematografie.
Tenkrát byl jeden mladý chlapec v Trastevere, který sledoval westerny.
Tenkrát existoval westernový žánr,
než ztratil svou pohádkovou kvalitu.
Tenkrát v historii byl ten okamžik, kdy hranice byla překonána
příchodem železnice.
Takže všechny tyto tenkrát
a proč neudělají konečnou pohřební rekviem pro western?
A tak spojuje dvě postavy italské nové vlny,
nikoliv své tradiční scénáristy,
ne Luciana Vincenzoniho ne Sergia Donatiho v této fázi,
ale Bernarda Bertolucciho,
který natočil jeden celovečerní film a podílel se na několika dalších,
a Daria Argenta,
který je kritikem Paese Sera, římských noviny.
DARIO ARGENTO REŽISÉR
Byl jsem velmi mladý chlapec.
Byla pro mě velká čest moci trávit čas se Sergiem Leonem.
Společně s Bernardem a Sergiem
jsem napsal toto zpracování, které bylo základem filmu.
Na začátku jsme se scházeli u Sergia doma.
Pak jsme se začali scházet u Bernarda nebo u mě.
Tato práce trvala poměrně dlouho, dva nebo tři měsíce.
Hlavní postavou byla žena.
Nikdy předtím nepracoval se ženami ve svých filmech.
Myslím, že si vzal Bernarda
a mě, protože jsme byli mladí.
Myslel si, že scénáristé v té době a v určitém věku
nevěděli o ženskosti.
První část jsem dělal já a Bernardo dělal druhou.
Potom jsme šli společně
s velkým balíkem papírů do kopírky
a jedna žena začala psát.
Zatímco psala, stáli jsme tam a čekali,
protože jsme to chtěli odnést.
Pro tento příběh se opravdu nažhavil.
Strašně se mu to líbilo, každou chvíli říkal:
Nádhera, tahle scéna“.
Byli jsme z toho nadšeni, byl to důležitý moment.
V Leoneho filmu je to novinka.
Na postavách záleží.
Nejsou to loutky, které se potulují po šachovnici,
které hrají role ve westernu.
Na interakci mezi postavami záleží.
Záleží nám na tom, že rodina McBainových je postřelena,
pamatujeme si to po zbytek filmu.
TENKRÁT NA ZÁPADĚ 1968
Tohle je pro Leoneho novinka.
Je to jiný druh filmu,
více interiérové a tak začíná Tenkrát na západě.
Tenkrát na Západě je můj nejoblíbenější.
A je to zajímavé, protože když jsem ho viděl poprvé,
jsem se tomu opravdu bránil.
Když jsem ho poprvé viděl,
byl jsem úplně vyvedený z míry.
A Leoneho film mi připadal docela vzdálený, cizí,
velmi vzdálený westernu jak jsem ho znal.
Sergio si vzal několik velmi slavných herců.
V té době mezi nimi vynikal Henry Fonda.
Nejsympatičtější herec v historii hollywoodského filmu.
Mohu vyprávět tuto anekdotu. Do Itálie přijel jiný.
Byl někým jiným.
Měl černé vlasy, kotlety ve španělském stylu
a dokonce černé kontaktní čočky.
Nechal jsem ho takového, jaký byl.
Pomalu a jemně, jsem se snažil oddálit jeho vstup.
Den za dnem jsem ho nutil, aby něco z toho maskování sundal.
Pak jsem mu před vstupem na jeviště řekl:
Neměl by sis také sundat tyhle černé kontaktní čočky,
které dělají tvůj pohled nehybným a monotónním?
Máš nádherně výrazné oči.“
Nakonec je vyjmul.
Postavil jsem za něj auto
a během natáčení jsem překvapivě zjistil,
že pod tímto strašlivým vrahem
se skrývá Henry Fonda.
Takže jako skvělý a zkušený herec řekl:
Kristepane, teď už to chápu.“
Co si s ním počneme, Franku?
Když Leone obsadil Henryho Fondu,
použil jeho charakteristiku Wyatta Earpa, aby si zahrál s diváky.
Teď, když jsi mě oslovil jménem.
Nechce, abyste ignorovali fakt,
že Fonda je ten nejlepší klaďas.
Chce, abyste s tím přišli.
Chce vás tím rozvrátit.
Chce vám vyrazit dech.
Miloval Johna Forda, Howarda Hawkse,
velké mýty amerického westernu.
Cítil však, že potřebuje vyprávět jejich příběhy jiným způsobem.
Teď musím jít já.
Claudia Cardinalová se mi vždycky líbila.
A skutečnost, že Claudia Cardinalová byla v Monument Valley,
byla velmi americká.
Velmi americká.
Byl to velmi italsko americký styl
přivést ji do Monument Valley.
To bylo odvážné a úžasné.
Bude to krásné město, Sweetwater.
Takže Peckinpah a Leone,
každý svým způsobem, pochopili sílu filmů Johna Forda.
Převzali mýtický aspekt a jen se otočili jiným směrem,
konkrétně směrem ke kapitalismu,
vykořisťování, útlaku, válce, budování impéria.
Nebojuji proto, abych vnucoval své myšlenky ostatním,
bojuju proto, abych nedovolil ostatním vnutit jiné myšlenky mně.
Zábava by měla být prostředkem, na kterém se můžete dostat
k určitým projevům, které nás zajímají,
ale bez toho, abychom zajímali nějaký postoj.
Zaujmout stanovisko znamená udělat reklamu
a to je druh kinematografie, který nemám rád.
Netočil jednoduché filmy.
Byly to velmi obtížné a politické filmy.
Bylo v nich hodně přemýšlení a velké nasazení.
REVOLUCE JE AKTEM NÁSILÍ MAO TZE TUNG
KAPSY PLNÉ DYNAMITU! 1971
Být tebou, tak to nedělám.
Proč?
V 60. letech vznikla spousta filmů.
které byly antiwesternem.
Byla to doba revize mýtu.
Přijala antimytický přístup. Mýty jsou špatné.
Tady je realita.
Prosím, nesnažte se mi vykládat o revoluci!
O revolucích vím všechno, i jak začínají!
Lidé, kteří čtou knihy,
jdou za lidmi, kteří knihy nečtou, za chudými lidmi,
a říkají: Přišel čas na změnu!“
Vím, o čem mluvím, když mluvím o revolucích.
Takže ho to zajímalo a chtěl natočit film,
antirevoluční mexické revoluce,
kde ukáže, jak chaotická revoluce je a jak má nakonec
militarismus tendenci zvítězit.
Lidé, kteří čtou knihy, jdou za lidmi, kteří knihy nečtou,
za chudými lidmi, a říkají: Musíme to změnit.“
A tak chudí lidé provedou změnu?
A pak, lidé kteří čtou knihy,
všichni sedí kolem velkých naleštěných stolů
a mluví a jedí, co?
Ale co se stalo s chudými lidmi?
Jsou mrtví!
To je vaše revoluce!
I tam se obrací na problémy svým pohledem,
který je pohledem dítěte, které si pamatuje, jak si hrát,
ale které už ví, jak funguje svět dospělých.
V knize Giù la testa se objevuje odkaz Fosse Ardeatine,
Ardeatinské jeskyně, slavný masakr
SS na římských civilistech,
k němuž došlo, když Leone měl 12 nebo 13 let.
A tak spřádá vlastní historii
a historii, kterou prožil, do těchto filmů.
S levicí to šlo v Itálii moc špatně
a mnoho lidí jí také hodnotilo velmi špatně.
Ale Pasolini řekl: Nesouhlasím s politikou,
ale je významná.“
Při zpětném pohledu to vypadá, jak chybějící kousek skládačky
mezi Tenkrát na Západě a Tenkrát v Americe.
Nejsem si jistý, jestli to tak bylo v té době zamýšleno,
ale tak to začíná vypadat nyní.
Koncem roku 1967, začátkem roku 1968
jsem odjel do Ameriky ve snaze udělat
Tenkrát v Americe“.
Ten nápad jsem měl už dlouho.
TENKRÁT V AMERICE 1984
ARNON MILCHAN PRODUCENT
Byl jsem v Cannes
a vidím na terase hotelu Carlton někoho,
kdo vypadá, jako že by to mohl být Buddha
a já vím, že Buddha je mrtvý, takže to není on.
Mohl by to být Orson Welles,
ale s tím jsem právě obědval v Los Angeles.
Takže by to mohl být jedině Sergio Leone.
Tak jsem šel k němu a řekl jsem: Ahoj, jsem...
Jsem váš velký fanoušek. Chci si s vámi jen potřást rukou.“
Řekl jsem mu: Dlouho jsem neviděl vaše filmy“.
A on na to: Prozradím vám tajemství.
Odmítám filmy
posledních 11 let,
protože existovala jen jedna věc, kterou jsem chtěl dělat,
je to něco, čemu se říká Tenkrát v Americe.
Řekl jsem: O čem to je?“
V okamžiku, kdy jsem se zeptal O čem to je?“,
jsem měl 4-hodinový popis filmu
záběr po záběru.
Vlastně jsem byl cizinec.
Sergio Leone byl nejlepší.
A já na to: Páni“.
Jsem velmi tvrdohlavý, velmi houževnatý.
Vlastně dělám film. Rád točím.
Musím film niterně milovat a zevnitř.
A mezi lety 1971 a 1983
se snaží ten film dát dohromady.
To musí být rekord v dějinách filmů.
Sergio Leone!
Stává se významnou postavou na filmovém festivalu v Cannes.
Je tam pravidelným hostem a je součástí filmové kultury,
ale odpočívá.
Je mu nabídnut film Kmotr. Odmítne ho.
Když mi teď lidé říkají: Je Leone autor?“
Kolik dalších filmařů odmítlo Kmotra,
aby mohli natočit film, který opravdu chtějí natočit?
Proč jste neudělali nic už dva roky?
Zasekl jsem se. Je to docela zajímavý příběh.
Myslím, že celé publikum už ho zná.
Je to pro Tenkrát v Americe?
Ano, je to pro Tenkrát v Americe.
Začal jsem stříhat a nemůžu tu knihu vyhodit.
Doufám, že se mi podaří dostat se ze slepé uličky, uvidíme.
Na dlouhých deset let, ne-li déle, to bylo ústředním bodem.
Vzpomínám si, jak nám říkal o filmu ještě předtím, než ho napsal.
Myslím, že nám táta četl scénář nejméně stokrát.
Večer pak řekl:
Tohle jsem změnil, tohle jsem udělal.“
Původně se měl film jmenovat Tenkrát, Amerika.
Pak řekl, že to bude příliš okázalé.
Sergio měl Tenkrát v Americe
v hlavě. Usínal s tou myšlenkou a probouzel se s ní.
To byla jeho milenka.
Zažili jsme radost, když jsme viděli, že se jeho sen stává skutečností,
když se objevil Arnon Milchan
v jeho i našem životě.
Jako dítě jsem si říkal: To je bláznivé.
To je úžasné. Pojďme do toho.“
Příběh je ideálním pokračováním triptychu
a tím i záminka ke gangsterství,
americké reminiscenci
je záminkou pro Evropana z mého prostředí,
aby vyjádřil svou lásku k americkému filmu.
Podtitul filmu by mohl znít:
Tenkrát byl jistý druh filmu.
Líbí se mi poslední část, když je moje postava starší.
Dělali jsme dlouhé hodiny líčení s Manlio Rocchettim.
Teď je to snazší.
Už to nemusím dělat.
Důležitým prvkem bude barva.
Tady jsou barvy.
Podle mého názoru jsou správné tóny hnědá a béžová.
Toto je divadlo Lyric Theatre, uděláme přesně to samé.
Tenkrát v Americe je cesta mého otce
a jeho velkého myšlení.
Chci tento vzdušný orchestr.
Vypadá to jako něco z pohádkové knížky.
Jeho melancholie
v porovnání s minulostí.
Myslím, že to byl Sergiův dopis světu.
Byl to ten, který si opravdu přál
a cítil jisté ztotožnění a nějakou spojitost.
No, svým způsobem je Tenkrát v Americe
zřejmě jedním z posledních snímků svého druhu.
Je to velkolepá superprodukce,
kterou v Americe zametá skvělý individuální evropský umělec.
Myslím, že mi bylo 11.
Vím, kdy jsme začali natáčet film,
bylo mi 11 a bylo mi 12 během natáčení.
Nebyla jsem dítě, které by mělo ambice být herečkou.
Nebyla jsem dítě, které by bylo poblouzněné do filmů,
nebo se dívalo na spoustu filmů,
ani jsem toho o filmu moc nevěděla.
Natáčení filmu byl pro mě velkolepý zážitek,
ale ve skutečnosti jsem nevěděla do čeho jdu.
A jaká to byla úžasná první zkušenost
sledovat natáčet scény a přemýšlet:
To je neuvěřitelné. Takhle se točí filmy?“
Jen jsem se dívala, kde postavil kameru
a jak pečlivě a přesně,
promyšleně a ohleduplně se do všeho vložil.
Nejsem si jistá, jestli bych byla herečkou,
kdybych ten film nenatočila.
Během první scény, kterou natočil, jsme byli všichni napjatí,
protože uplynulo tolik let...
Pro mě to bylo, jako bych ho sledovala natáčet poprvé.
Táta byl také velmi nadšený,
že konečně mohl
začít svůj velký sen.
Než jsme začali natáčet
po téměř ročních přípravách,
Sergio měl vážnou hádku s De Nirem...
o jistém obsazení,
ke kterému jsme se zavázali.
A já jsem se vyděsil.
Řekl jsem: Bobe, dal jsem do toho tolik peněz,
nemůže jen tak vypadnout“.
A Sergio seděl takhle, jako Buddha.
A pak se na mě podíval a řekl:
Tak já ti něco řeknu, tohle není film
se Sergiem Leonem v podání Roberta De Nira.
Tohle je film Sergia Leoneho s Robertem De Nirem.
Uzavřu s tebou dohodu“, řekl.
Jdi nahoru a podívej se na všechny testy, co jsme dělali.
A jestli přijdeš na něco lepšího, pak budu souhlasit.“
De Niro vyšel nahoru a sešel dolů po několika hodinách a řekl:
Souhlasím. Máš pravdu. Mýlil jsem se.“
A od té chvíle
to bylo skoro jako mezi otcem a synem, nebo strýcem.
Měli se rádi.
Nevnucoval se hercům.
Spoléhal na to, že udělají to, co umí nejlépe,
tak, jak by se to mělo dělat.
A pak dával pokyny, samozřejmě.
Ale nebyl to někdo, kdo by na vás vyvíjel tlak.
S herci to uměl.
Jednosměrný.
Bude to dolar a 20 centů.
A trvalo to věčnost.
Myslím, že jsem pracoval na filmu skoro rok
a měl jsem pocit, že to Sergio nechtěl dokončit.
Nikdy nemohl najít způsob, jak chtěl představit můj příchod
do New Yorku. Takhle si to pamatuji.
Říkal jsem si a možná jsem to řekl i jiným lidem:
Nemyslím si, že Sergio chce ten film dokončit“.
On prostě jel dál, víte?
A styl a způsob, jakým to napsal a režíroval,
tak to podle mě vypadalo.
Myslím, že do toho filmu dal srdce i duši
a myslím, že je to jeho nejlepší film.
Je to jeho nejpromyšlenější film, co se týče času
a vzdálenosti postav a jejich stárnutí a dvou různých skupin
postav, které hrají všechny různé role
v různém věku.
Bylo to prostě na obrovském plátně.
Bylo to jeho nejambicióznější plátno, na které kdy maloval.
V podstatě natočil film a udělal to velmi nostalgicky.
Ale díval jsem se na každou scénu, která se odehrávala
v jeho reálném čase.
Tak nějak mi chyběli ty postavy.
Cítil jsem nostalgii k nim
a k tomu, jak rychle plyne čas.
Z filmu, který se měl natáčet pět měsíců,
pak jedenáct měsíců, přišel na to, jak říct,
že jsme nepřekročili rozpočet.
Byl stejně kreativní jako producent,
jako filmař.
Střih!
Vždycky na mě udělá dojem režisér, který chce vyprávět příběh,
i když mě to moc nebere.
Je to pocit, který mají,
je to pro ně práce z lásky. Musejí to udělat.
A to pomáhá tomu, aby se to stalo zvláštním projektem,
který bude nezapomenutelný ještě mnoho let.
Pojďte sem a posaďte se.
Panebože. Byla jsem vyděšená.
Byl to můj první polibek.
A byla jsem tak vyděšená, bála jsem se toho.
Můj milý je bílý a rudý.
Jeho pleť je jako to nejjemnější zlato.
Jeho tváře jsou jako lůžko z koření.“
I když se neumyl od loňského prosince.
Ta scéna mě vyděsila.
A když se na to dívám zpětně, byl to ten nejčistší polibek vůbec.
Je to tak cudné a prosté. A přesto to pro mě byla
obrovská věc.
Někdo tam je.
Vzpomínám si, že Sergio byl
tak zlatý...
Začínám mít slzy na krajíčku.
Bylo to tak sladké, protože byl jako...
byl tak otcovský a starostlivý a ochranářský.
A vzpomínám si, jak se mě ptal: Dnes je to v pohodě?
Můžeme to točit dneska?“
Můžeme to udělat jindy, jestli to nechceš udělat,
pokud na to nejsi připravená.“ Víte, kdo tohle dělá?
Myslím, že ten úsměv představuje jeho dětství
a radost z dětství.
Řekl jsem si, že jsem buď idiot,
nebo vidím jeden z největších filmů v historii.
Zároveň jsme se na to poprvé dívali čtyři a půl hodiny.
Takže jsme udělali kompromis a snížili to na 4:15
a nakonec jsme skončili na 3 hodinách a 45 minutách.
Takže to bylo jako, víte, pokud chcete jít dolů,
jděte ke dnu v plamenech, víte, jako Titanic.
Buď se potopí, nebo bude plavat,
ale nebude uprostřed.
Nikdy nevyhledával potlesk ani soucitnou filmovou kritiku.
I té se s Tenkrát v Americe dočkal.
Byl velice překvapen křikem,
který se filmu dostal na filmovém festivalu v Cannes.
Jeho překvapení, když 15 až 20 minut potlesku
v sále trvalo nekonečně dlouho...
Vzpomínám si na jeho výraz v očích, který před ostatními
zůstal bez povšimnutí, ale ve skutečnosti byl...
byl pro mě neuvěřitelně emotivní.
A pak kritika dalšího dne ho potěšila.
Jako obvykle, jak by to udělal v jednom ze svých filmů,
pak už to tak dobře nedopadlo.
Měli jsme předpremiéru v Bostonu.
Celé vedení Warner Brothers a Ladd company.
Když to skončilo a já jsem seděl ve dvě ráno na hotelu,
setkal jsem se s vedením Warnerů a ti řekli:
Rušíme zítřejší předpremiéru ve Washingtonu
a budeme film znovu stříhat“.
A já na to: Jak to myslíte? To nemůžete udělat.
Já to mám pod kontrolou.“
Podepsal jsem to. A je pravda, co mi Sergio řekl:
Ne víc než 2 hodiny a 45 minut.
Takže měli právo udělat, co chtěli.
To je věc, která mě znepokojuje nejvíc.
Aby to zkrátili na dvě hodiny a třičtvrtě,
jsou nuceni udělat nový střih, takže už to není můj film.
No, vzpomínám si, že jsem viděl, že byl sestříhán,
že mi to vadilo z tvůrčího hlediska.
Sergio čekal 11 let na natočení tohoto filmu
a další tři roky strávil přípravami.
Takže 15 let
najednou nikam nevedlo.
Bylo to něco, co si myslím, že ho velmi tížilo.
Kdybych byl na jeho místě, byl bych zvědavý,
chtěl bych vidět tu spoušť, která byla způsobena.
On ji nikdy vidět nechtěl. Bylo to jeho dílo.
Dostal do ruky knihu Harrisona Salisburyho
o obléhání Leningradu mezi lety 1941 a 1944, těch 300 dní.
A chce z něj udělat první
sovětsko-americkou koprodukci v historii.
Vzpomínám si, že jsme jeli do Leningradu,
kde celý film vyprávěl.
Byla tam napsaná stránka v Leningradě,
on měl film v hlavě.
A úvodní scéna měla být...
Šostakovičovy ruce hrající na klavír
Leningradská symfonie.
Kamera vyjede skrz krajkové záclony, samozřejmě.
A je tam řeka a všechna ta říční aktivita.
Jde to přes řeku a jsou tam čáry
a řady tanků Panzer.
Jdete k těm tankům, kamera ukazuje všechny ty tanky.
Jde až k veliteli tanku.
Přiblíží se k levému oku velitele tanku.
A on řekne: Pal!“
Vzpomněl si na De Nira.
Mezi jeho spolupracovníky byl Tonino Delli Colli,
který mu řekl:
Víš, že v Rusku zemřeme, že?“
Mínus čtyřicet stupňů, to bude mráz
a ty budeš nemocný, v zákopech...
Nemůžeme udělat dobrou detektivku, příběh odehrávající se v Paříži?
Nemohli bychom to udělat v divadle? Jsme přece staří lidé.“
Vždycky mi říkal, že chce natočit tenhle film.
Občas jsem se ho na to ptal:
Když budeš mít hotový scénář, dej mi ho přečíst“.
Říkával mi: Ještě jsem to nedodělal.“
Vždycky mi to říkal, věděl, že to nedokáže.
TICHO
Učil jsem se z grandióznosti,
a učil jsem se z jeho záběrů jeřábu
a učil jsem se z jeho celé filmové techniky
a jeho rytmu střihu.
Jo, naučil jsem se, a převzal jsem, co se dalo.
Je tu určitá část naší práce,
která se podobá spíše práci mechanika a používání starého nářadí,
které tu byly a hledání způsobů,
jak vnášet do nich vlastní myšlení a vlastní osobnost.
A tak jsem studoval Leoneho a učil se, jak...
No, v podstatě bych se snažil co nejlépe vymyslet nové stroje.
Způsob, jakým spojuje všechna oddělení do jednoho
velkého orchestru,
víte, tak jemně vyladěný na složité emoce,
které se před vámi odehrávají.
Je prostě inspirace sledovat to.
Některé věci se mi u jeho filmů okamžitě vybaví.
Nejsou zastaralé. Nejsou pro jednu éru.
Mám pocit, že působí stejně svěže jako v době, kdy vyšly.
A teoreticky budou i nadále působit stejně,
po desetiletí a generace.
Zdá se, že je současné a hodně to souvisí
s modernismem a smyslem pro ironii,
ale v tom modernismu je krása filmů a odvaha.
Je to jako jít do galerie umění na obrazy
od revolučního umělce. Jste okouzleni.
Stejně jako jste mohli vidět Kurosawu v Leonem,
můžete vidět Leoneho ve Hvězdných válkách.
A to je správný postup umělecké formy.
Byla bych ráda, kdybych s ním mohla strávit nějaký čas jako dospělá.
Nikdo nikdy předtím nebo potom netočil filmy jako on.
A on si našel značku.
Našel způsob, jak vyprávět příběhy,
ke kterým se nikdo nikdy ani nepřiblížil.
Je to už 38 let
od mé první návštěvy Itálie. Jako mladý herec
pro stejně mladého režiséra, Sergia Leoneho.
Ta událost byla pozitivní
pro obě naše kariéry. Moc ti děkuji, Sergio.
Lev pro Leoneho.
Co byste řekl Sergiovi, kdyby tu dnes byl?
Třeba: Díky za vzpomínky“.
SERGIO LEONE ITAL, KTERÝ VYNALEZL AMERIKU
Mezitím chybí režisér, ale nejen mně, celému světu.
Chybí mi člověk, který hledal ve mně to nejlepší
a věděl, že to dokážu.
Kdyby tu Sergio byl, co byste mu řekl?
Já osobně: Moc jsi mi chyběl“, to je vše.
Vrať se.
Ráda bych mu poděkovala, vy mizerové.
Počkat, budu v pořádku.
Kolik už to je? 35 let?
Řekl bych mu tohle: Děkuji ti za tolik nápadů,
které jsi mi poskytl a které jsem mohl
přizpůsobit a proměnit je do svých nápadů.
A vždycky se na tebe budu dívat
jako na jednoho z velikánů."
Ve filmu Django je jedna scéna,
udělali jsme extrémně detailní záběr na tvář sněhuláka,
a když jsme skončili, přišel za námi kameraman a řekl:
Sergio na sněhulákovi?
To je prakticky neuctivé!“
Extrémně detailní záběr, to je ono, Sergio.
Všichni ve štábu vědí, co je Sergio.
Úplně všichni ve štábu.
Překlad titulků: Ivana Shariat Lylo by TransPerfect