Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Sergio Leone. Mies joka loi elokuvat Kourallinen dollareita,
Vain muutaman dollarin tähden,
sekä Hyvät, pahat ja rumat,
esittelee mahtavimman elokuvansa, Maahan, senkin hölmö!
Silloin tajusin,
että ne kolme muuta elokuvaa ohjannut
oli nimeltään Sergio Leone.
Klaffi, kiitos.
Serata America, haastattelu Leonen kanssa. Otto yksi.
Hetkinen vain. Hyvä.
Elokuvateollisuus on minulle ennen kaikkea iso show,
joka esittää naamioidun elämän tapahtumia.
Väline omien kokemusten kertomiseen.
Historiallisten ja psykologisten kokemusten,
jotka käsitellään tarun ja myytin kautta,
esityksen kautta.
Synnyin elokuvamaailmaan.
Elän ja hengitän elokuvaa.
Katson elokuvia.
Elokuva on elämää ja elämä elokuvaa.
Kuinka voisimme unohtaa
lapsuuden maailman?
Se näkyy kaikissa elokuvissani.
Kourallinen dollareita, Huuliharppukostaja.
Elokuvissani loppujen lopuksi
lapset tuomitsevat maailman.
Hänen elokuvistaan
huokuu poikamaisuus. Hän on sisimmässään vielä poika.
Cowboyta leikkivä poika.
Poika, joka rakastaa viihdyttää ystäviään.
Viihdyttäjä.
Ei teeskentelevä viihdyttäjä,
vaan pohjimmiltaan antelias viihdyttäjä.
Näetkö nuo pilarit tuolla ylhäällä?
Niitä ei ollut aiemmin.
Pilareiden tilalla seisoimme me.
10-12-vuotiaat pojat kelkkoineen
laskemassa rappusista 60 kilometrin tuntivauhtia.
Lumipöllyn kohteeksi joutuivat tahattomat sivullisetkin.
Naapurusto vilisi
saksalaisia vuosina 1942-1945.
Ensimmäinen lännenelokuvani.
Minulta kysyttiin kerran,
ovatko elokuvat henkilökohtaisia.
Hän teki tietyn genren elokuvia,
lännenelokuvia.
Elokuvat ovat syvästi henkilökohtaisia.
Ensinnäkin,
ne kertovat lapsesta, joka kasvoi Trasteveressa,
ja katsoi Hollywood-elokuvia 1930-luvulla,
Mussolinin aikakaudella.
Amerikkaa pidettiin vapauden ja nykyaikaisuuden mallina.
Se oli erilaista.
Toinen maailma.
Ja Trasteveressa kasvava lapsi
rakasti niitä satuja.
Ja toiseksi,
vuosina 1943 ja 1944 tapahtui
Salernon maihinnousu.
Amerikkalaiset saapuivat pohjoiseen ja Roomaan.
Leone kertoi, että oli shokki
tavata oikeita amerikkalaisia.
Sotilaat jahtasivat naisia,
myivät laitonta tupakkaa
ja olivat moukkamaisia.
"En nähnyt heissä mitään niistä hahmoista
elokuvissa."
Pettymys, jonka teini koki,
kun tapasi amerikkalaisia.
Elokuvista tekee omaelämäkerrallisia
hänen matkansa elokuvantekijänä
vuosina 1949–1959.
Hän työskenteli apulaisohjaajana 35 elokuvassa.
Melkein synnyin elokuvan kuvauksissa,
koska äitini oli nuori näyttelijä Gallin kanssa.
Kun olin lapsi, isäni teki viimeistä elokuvaansa.
Fasismi oli pitänyt hänet poissa alalta vuosia.
Hän oli antifasisti ja poliittisen vainon kohde.
Isä, Vincenzo Leone,
oli suuri näyttelijä ja ohjaaja
italialaisten mykkäelokuvien alkuaikoina
nimellä Roberto Roberti.
Francesca Bertinin suosikkiohjaaja.
Bertini oli tähti Italiassa
ja muutaman vuoden maailmallakin.
Hän ohjasi Bice Walerania, josta tuli hänen vaimonsa
ja loistava mykkäelokuvien diiva.
Italialainen elokuva oli kriisissä
ja Vincenzo Leone eli Roberto Roberti
oli ohjannut loistavia elokuvia
1920-luvulla, kuten Fra' Diavolon.
Vincenzo Leone halusi, että elokuvat ovat suosittuja,
kaikkien saatavilla.
Se oli jalo ajatus.
Uskon, että Sergio
seurasi isänsä jalanjälkiä.
Näin Sergion vain kerran liikuttuneena,
kyynelissä.
Hän puhui isästään.
ELOKUVAHISTORIOITSIJA
Vanhojen italialaisten elokuvien elokuvafestivaali
oli käynnissä.
Siellä esitettiin
hänen isänsä elokuva.
Hän lähti katsomaan sitä
ja mykistyi.
Hän kyynelehti.
Syntyessäni isäni oli turhautunut,
koska ei voinut tehdä elokuvia.
Elimme kuitenkin elokuvamaailmassa.
Hän puhui minulle ja purki tunteitaan.
Joten kun täytin 14 vuotta,
koko ala vaikutti vastenmieliseltä. Suhtauduin torjuvasti
tähän taiteenalaan.
Mutta kun isäni päätti
asettua eläkkeelle kotikaupunkiinsa
Torrella dei Lombardiin Irpiniassa,
tunsinkin suurta halua jatkaa hänen jalanjäljissään.
Koin sen melkein
velvoitteena.
Leone oli itse asiassa tehnyt
melko paljon ohjaustöitä 50-luvulla,
mutta hänen nimeään ei mainittu.
1960 hän sai mahdollisuuden tehdä oman elokuvansa.
Hän ymmärsi, että hänen tyylinsä oli eeppinen elokuva,
elokuva absoluuttisesta sankarista päähenkilönä.
Haluan kumota käsitteen.
"Taistelu Rhodoksesta" on ironinen elokuva.
Hahmo on playboy.
Mitä tämä parfyymi on? Ruusua, pojanpoikani.
Rodos on ruusujen saari.
Ja näemmä myös kauniiden naisten.
Otetuista kuvista
näemme, että hän on jo kulissien mestari.
Määritin eeppisen komedian genren.
Uskon, että hän piti genreä aina tärkeimpänä.
En usko, että hän yritti niinkään
vedota ihmisten sielujen syvyyksiin.
Hän yritti päästä genren arkkityyppien juurille.
Se häntä kiinnosti.
Minä ajattelen hyvin samalla tavalla.
Leonen ideoista hyöty
minun sukupolveani enemmän meitä seurannut
seuraava sukupolvi.
Siihen kuului Quentin Tarantino,
joka voi hyvinkin olla Sergion kadonnut kaksonen.
Hän on hyötynyt syvästi Sergion vaikutuksesta.
OHJAAJA
Teoksissa Kill Bill,
Kunniattomat paskiaiset ja Django Unchained
menin aina genre edellä.
Genren oli tärkeää olla etusijalla.
Uskon, että Leone ajatteli samoin
varsinkin lännenelokuvissaan.
Tämä sikari kuuluu miehelle, jolla ei ole nimeä.
Agenttini soitti ja sanoi:
"Haluan sinun tekevän länkkärin Italiassa."
Vastasin: "Enpä tiedä. Sain kuukauden vapaata.
Olen lomalla.
Haluatko minun tekevän länkkärileffan Italiassa?"
Sanoin, etten halua tehdä sitä.
Clint Eastwood oli uimaopettaja.
Sen jälkeen hän näytteli monta vuotta
sivuosaa lännensarjassa "Lännen tie."
Miltä näyttää, Rowdy?
Sama juttu. Lampaista tiedetään.
Näytteenä Eastwoodista lähetettiin sarjan jakso
nimeltä "Musta lammas", jossa hän ei puhunut sanaakaan.
Agenttini sanoi:
"Puhuin Rooman agentin kanssa.
Lupasin, että teet sen".
Kirjoitin sen 15 päivässä.
Kaikki alkoi siitä, että katsoin "Yojimbo – onnensoturin".
YOJIMBO - ONNENSOTURI
"Yojimbo – onnensoturissa" minua kiehtoi se,
että tarina oli amerikkalaisesta
jännitysromaanista.
Kurosawa oli siirtänyt
idean hänen samurailleen.
Halusin tuoda sen ajatuksen takaisin.
Minä rakastin sitä elokuvaa.
Oli hieno idea tehdä tarinasta lännenelokuva.
Sanoin: "Joko tämä toimii todella hyvin,
tai surkeasti."
Sitten tapasimme kuvauksissa.
Hän olikin hyvin hurmaava tyyppi.
Tulimme toimeen,
vaikka en puhunut italiaa,
eikä hän puhunut englantia.
Joten käytimme paljon viittomakieltä,
paljon tällaista.
Tämän pojan välinpitämättömyys hämmästytti minua.
Hän oli kissamaisen raukea, syntynyt laiskaksi.
Hän näytti nukkuvan kävellessäänkin.
Mutta kun oli aika,
hän olikin yllättävän nopea
ja dynaaminen.
Hän loi hahmolle ominaiset kliseet,
joista hahmon viehätys koostui.
Hän ei pelännyt olla hullu.
Tiedäthän?
Tapa, jolla hän lähestyy asioita.
Rakastan sitä.
Koko myöhempi urani oli
hänen ansiotaan.
Hän teki Eastwoodin kanssa upeaa työtä.
Jos Eastwood olisi jäänyt Amerikkaan,
hänestä ei ehkä olisi koskaan tullut Clintiä.
Hän sai aikaan
jotain täysin odottamatonta.
Tervehdys, ystäväni.
Hän teki Eastwoodista voittamattoman.
Hän siirsi Rooman välinpitämättömyyden
Clint Eastwoodin kehoon,
asenteisiin ja tapoihin.
Hän on ovela ja samalla fiksu,
nokkela ja älykäs.
Hei.
Ja pyörii.
Tässä olen.
Olin Papi-Colombon elokuvassa.
Teimme ensimmäisen elokuvani yhdessä.
Debyyttini oli tuottajien studiolla.
Kuulin mekkalaa.
OHJAAJA
Melua ja ääniä.
Yhdessä vaiheessa kuulin...
He tulivat.
Se oli hra Sergio Leone
kertomassa tuottajille elokuvasta, jossa ammutaan.
Tapa, jolla hän kertoi asioista, oli vaikuttava.
Muistan edelleen hyvin elävästi
vuoden 1964, kun olin 14-vuotias.
Elokuvan alku vetosi minuun voimakkaasti.
Alussa oli musiikkia ja vihellystä.
Se oli ainutlaatuista ja harvinaista.
En ollut nähnyt vastaavaa missään.
OHJAAJA
Olin vielä opiskelija.
En koskaan ajatellut päätyväni elokuva-alalle.
Se oli yksi elementeistä,
joka inspiroi minua opiskelemaan elokuvantekoa
ja ryhtymään ohjaajaksi.
Baxter on tuolla.
Ja Rojos tuolla.
Ja minä keskellä.
Mitä sinä siellä teet?
Hullu kellonsoittaja oli oikeassa.
Täällä voi ansaita rahaa.
Ajatus oli seuraavanlainen:
Harlekiini palvelee herroja.
Don Miguel Rojo, haluan puhua kanssasi.
Kuulen, että palkkaat miehiä.
Saatan olla käytettävissä.
Mutta ennen kuin palkkaat minut...
Olen kallis.
Hän asettaa itsensä sukujen väliin,
hankkiutuu kummankin leipiin
vähin äänin ja lietsoo heidät sotaan.
Valmistele kolme arkkua.
Näin elokuvat 60-luvulla.
Rakastimme musiikkia ja vaatteita.
Jean-Luc Godard kutsui meitä
"Marxin ja Coca-Colan lapsiksi".
Pidimme länkkäreistä,
mutta emme uskoneet niiden sanomaan.
Leone onnistui kertomaan tarinan myös epäilijöiden
sukupolvelle.
Tavallaan Sergio Leone
tuli elvyttämään sen omalla kansankielellään.
Ja olen hyvin kiitollinen,
koko sukupolveni on.
Me kasvoimme länkkäreiden kanssa.
Howard Hawks, Raoul Walsh ja John Ford.
Jopa Kurosawa, joka teki itämaisen lännenelokuvan.
Niin kasvoimme.
Minusta oli valtavan jännittävää
nähdä Kourallinen dollareita ensimmäisen kerran.
Fordin elokuvissa
kun näyttelijä avaa ikkunan,
hän katsoo edessään siintävää mahtavaa tulevaisuutta.
Minun elokuvissani
ikkunan avaaja pelkää
saako luodista.
En kuullut heistä kuvausten jälkeen.
Roomasta tai muualta ei kuulunut mitään.
Ei mitään.
"Mitähän elokuvalle tapahtui?"
Se julkaistiin Firenzessä.
Perjantaina tienasimme 600 000 liiraa,
lauantaina 800 000,
yli miljoonan sunnuntaina.
Maanantaina odotimme 100 000 liiraa.
Saimme 1,5 miljoonaa.
Myytti oli saapunut Roomaan.
Mutta sitten Varietyssa kirjoitettiin:
"Unohtakaa lännenelokuvat, paitsi yksi,
pieni lännenelokuva, joka pärjää todella hyvin:
Kourallinen dollareita ja Clint Eastwood.
Ajattelin: "Näyttelenkö tässä?" Sehän oli eri elokuva.
Sen nimi oli Magnifico Straniero.
Elokuvan alkuperäinen nimi
oli Ray the Magnificent.
Vastajulkaistussa
materiaalissa näkyy klaffi, jossa lukee
Ray, the Magnificent, The Magnificent Stranger,
toinen nimi.
Myöhemmin nimeksi tuli
Kourallinen dollareita.
Kun pistoolimies kohtaa kiväärimiehen,
pistoolimies on vainaa.
Otetaan siitä selvää.
Leonen lännenelokuvat Clint Eastwoodin kanssa
erosivat paljon muista.
Se liittyi paljolti maisemaan.
Kävi heti selväksi, ettemme olleet Amerikassa.
OHJAAJA
Se oli hyvin mielenkiintoista.
Se on lännenelokuva,
mutta se ei tunnu amerikkalaiselta.
Se kuvasi sankareiden ja demonien maailmaa.
Se kuvasi ikonisia symboleja
hyvästä ja pahasta.
Mutta se kuvasi myös vivahteita.
Hyvässäkin on pahaa.
Ja pahassa hyvää.
OHJAAJA SARJAKUVAKÄSIKIRJOITTAJA JA -PIIRTÄJÄ
VAIN MUUTAMAN DOLLARIN TÄHDEN
Hahmot olivat täysin mielikuvituksen ulottumattomissa.
Elämää suurempia.
Kuin sarjakuvahahmoja.
Hän tunsi sarjakuvat.
En toki tiedä,
mutta vaikuttaa siltä,
että hän kuuluu minun sakkiini.
Ja minä hänen.
Lee Van Cleef näyttää sarjakuvahahmolta.
Ja se on ehdottomasti kehu.
Se sai minut tarkastelemaan kaikkia otoksia,
kuin elokuvan editoinnissa.
Aloitin itse tekemällä pieniä piirustuksia.
Ajattelin niitä kohtauksia.
Lännenelokuvat ovat satuja ja fantasiaa.
On historiallisia hahmoja,
mutta ne liittyvät aina myyttiin, legendaan, satuun.
Yksi erityinen muisto
elokuvasta Hyvät, pahat ja rumat
on ensimmäinen kohtaus.
Istuimme elokuvateatterissa.
Elokuva oli juuri alkanut.
Valkokankaalle ilmestyi aavikko.
Sitten Al Mulockin kasvot ilmestyivät kuvaan.
Näimme sen.
Sitten isäpuoleni
Kurt, joka istui vieressäni, sanoi:
"Hän on ehdottomasti ruma."
Robert Rodriguez.
Aloittelimme yhteistyön,
kun hän kysyi minulta, haluaisinko katsoa jonkin elokuvan
inspiraationa ennen Sin Cityn tekemistä.
Sanoin: Hyvät, Pahat ja Rumat.
Istuimme vierekkäin
ja tuupimme toisiamme,
koska se elokuva oli sellainen, mitä me halusimme.
Ja hän sanoi:
"Unohdin tämän kohdan. Unohdin, kuinka hieno se oli!"
Olimme kuin kaksi pikkupoikaa.
PAHAT
Hänen pyrkii roolivalintojensa kautta,
aivan kuten minäkin,
luomaan uutta mytologiaa tai uuden myytin
valittujen näyttelijöiden kautta.
RUMAT
Tuco. Hän on paras hahmo.
Yksi parhaista koskaan.
Hän on kiistatta paras hahmo.
Mielestäni Eli Wallachin Tuco
on yksi kaikkien aikojen parhaista komiikkarooleista.
Se on ehdottomasti kolmen parhaan joukossa.
Komedia on tavallaan
tyyliltään commedia dell'arte.
Hyvin eurooppalainen,
hyvin italialainen.
Ja kuten usein on sanottu, ne olivat oopperamaisia.
Lännenelokuvissa,
joita Leone teki, oli valtavasti huumoria.
Varsinkin Clintin kanssa tehdyissä.
Ja mielestäni on erittäin tärkeää
lähestyä elokuvaa huumorilla.
Jos hän ei tekisi niin,
hän olisi tehnyt elokuvansa
konservatiivisempaan amerikkalaiseen tyyliin.
Mutta hän pisti kaiken likoon.
Minkä arvoinen olet nyt?
Minkä arvoinen?
2000 dollarin.
Aivan. 2000 dollarin. - Niin.
Kahdentuhannen dollarin.
Paskiainen!
Saat maksaa tästä. Toivottavasti päädyt hautausmaalle.
Tein elokuvaa Kaliforniassa.
"Eräs italialainen ohjaaja haluaa
sinut elokuvaan."
"Millaiseen?"
"Spagettiwesterniin."
"Kuin havaijilainen pizza. En ole moisesta kuullut".
Tapasin Sergio Leonen.
Hän sanoi: "Haluan näyttää sinulle nimeni valkokankaalla".
Siinä luki Sergio Leone.
Sitten nimi ammuttiin alas.
Sen jälkeen sanoin:
"Teen elokuvan. Mistä aloitetaan?"
Uusin elokuvani Hyvät, pahat ja rumat
on eeppinen lännenelokuva,
koska se on tarina kolmesta mahtavasta
ja sympaattisesta roistosta
sisällissodassa.
Oli silta.
Ylitämme sillan, jonka on tarkoitus räjähtää.
Clint sanoi: "Olen nähnyt nämä tehosteet.
Sillalla tehdään iso räjähdys. Ole varovainen".
He rakensivat siltaa kuukausia.
Espanjan armeijan kapteeni asetteli dynamiitin.
He asensivat kolme kameraa.
Yksi oli lähellä räjähdyspaikkaa ja kuvasi sen
hidastettuna.
Yksi kamera oli täällä ja kolmas ojassa, jossa me olimme.
Minun piti seisoa hieman
kauempana, mutta sanoin:
"En taida seisoa hieman kauempana.
Seison paljon kauempana."
Sanoin: "Aion mennä kukkulan laelle".
Eli sanoi tulevansa mukaani.
Niinpä menimme sinne.
Erikoistehosteet tehnyt italialainen
sanoi kapteenille: "Tämä on suuri kunnia.
Sinä räjäytät sillan.
Yhdistä vain nämä johdot, kun sanon "Sytytä!"
Yksi hänen avustajistaan kysyi:
"Missä minä seison?
Minne menen?"
Sitten italialainen sanoi: "Sytytä!"
Se oli valtava räjähdys.
Sanoin Eli Wallachille:
"Kamera ei tainnut edes olla päällä."
Minä vain vitsailin.
Ja yhtäkkiä näin Sergion menevän tielle.
Hänen katseensa iski kipinää.
Kamerat eivät kuvanneet. He eivät tienneet siitä.
He huusivat,
mutta en ymmärtänyt sanaakaan,
koska hän oli raivoissaan.
Leone sanoi: "Minä listin sen tyypin."
Sen jälkeen mies ajoi autollaan karkuun.
Hän pakeni.
Espanjan armeija, joka oli toimittanut räjähteet,
oli pahoillaan ennenaikaisesta räjähdyksestä,
joten he lupasivat korjata sillan.
Silta oli valmis neljässä päivässä.
Silloinkin Clint ja minä olimme kukkulan laella.
HYVÄT PAHAT JA RUMAT, 1966
Hän oli rohkea.
Hän kokeili juttuja, joita moni ei uskaltanut.
Hän teki sen niin suurella voimalla ja innolla,
että se toimi.
Olisikohan amerikkalainen ohjaaja onnistunut?
Hänellä oli tapana ottaa meidät mukaansa.
Hän suhtautui meihin intohimoisesti.
Tunsimme, että perhe oli kaiken muun yläpuolella.
Minulla on joitain lapsuusmuistoja.
Muistan pölyiset autiomaat,
missä ei ollut lapsia, vain aikuisia.
Meidän piti olla hiljaa, koska hän kuvasi.
Lapselle se oli tylsää.
Minulla on kauniita muistoja.
Lapselle kuvauspaikka
on leikkipaikka.
Hauskinta oli pukeutua
ja päästä itse elokuvaan.
Hänellä oli vahva side perheeseensä.
Vietettyään kuukausia kotona ennen Un sacco bellon kuvaamista,
näin hänen ja perheen välisen suhteen.
Hän rakasti tyttäriään,
Andreaa ja vaimoaan Carlaa.
Se oli ihana perhe.
Isän elokuvissa mukana olleet
ihmiset vierailivat luonamme.
He olivat ystäviä.
Matkustaminen ei stressannut meitä,
kaikki ympärillä oli tuttua.
Minusta matkustaminen oli hauskaa.
Se oli tapamme lomailla.
Lomamme olivat erilaisia
kuin ystävieni lomat,
koska heidän elämänsä oli rauhallisempaa.
Italiassa ei ole länttä, ei rajaseutuja,
ei rosvoja, ei intiaaneja,
ei kultakuumetta.
Syy näiden elokuvien tekemiseen ei ole historia,
vaan elokuva.
Amerikkalainen lännenelokuva on myytti.
Italialainen lännenelokuva on myytti myytistä.
Minusta
elokuvan juuret
koostuvat muutamasta genrestä.
Italialainen komedia,
antiikin spektaakkelit ja eepokset,
italialaiset eepokset, giallo,
sekä puhdas modernismi,
elokuvan modernismi.
Uskon, että ne olivat modernin elokuvan alku.
On uudet Hollywood-elokuvat ja klassiset elokuvat.
Ja juuri siinä välissä, mihin klassinen elokuva päättyy
ja mistä uudet Hollywood-elokuvat alkavat,
on dollaritrilogia.
HYVÄT PAHAT JA RUMAT, 1966
Hän sanoi sitä Amerikaksi.
Amerikan länneksi.
Se oli myyttinen länsi, jota ei koskaan ollut olemassa.
Hän kuvasi Espanjan henkeäsalpaavissa kivimaisemissa,
jonne hän loi aivan oman maailmansa.
Mielestäni kaikki hänen kuvauspaikkansa,
esimerkiksi Almeria
ja kaikki kuuluisat paikat, joissa Leone kuvasi,
näyttivät hyvin paljon Amerikalta.
Hän käytti hyvin yksinkertaisia taustoja,
ja teki etualalla upeita juttuja.
OHJAAJA
Libérationissa oli
eräs kysely.
Siinä haastateltiin satoja ohjaajia.
"Miksi teet elokuvia?"
David Lynchin vastaus erottui joukosta:
"Luon universumeja ja katson, toimiiko se."
Sergio Leone luo universumin, joka toimii.
HYVÄT PAHAT JA RUMAT, 1966
Hyvät, pahat ja rumat ja Kourallinen dollareita
ovat matkoja.
Sankarillisia tarinoita.
Kaikki on eeppistä.
Ei vain ampuma- ja taistelukohtaukset vaan kaikki muukin.
Enemmän tunnetta.
OHJAAJA
Ne ovat asioita, joita vain elokuva voi välittää,
jotka vain ohjaaja voi tuoda valkokankaalle.
Ne eivät välity
käsikirjoituksessa tai muutoin
samalla tavalla.
Hän oli elokuvantekijä,
joka osoitti hyvin äänekkäästi,
mihin ohjaaja voi kyetä.
Näin Hyvät, pahat ja rumat.
Olin lapsi,
mutta en käsittänyt, että näin elokuvan,
joka oli tehty vuosikymmeniä aiemmin.
Tuntui kuin olisin nähnyt jotain aivan uutta,
ajatonta ja nykyaikaista.
Välienselvittely elokuvan lopussa
on hetki, jolloin vain odotetaan.
He vain seisovat.
Kamera on sankari,
koska se pyörii.
Se liikkuu musiikin tahdissa.
Jos olet elossa ja näet sen, sydämesi jyskyttää.
Yhtäkkiä
kuuluu ääni, kun kaikki ampuvat samaan aikaan.
Oikeat ihmiset heittävät veivinsä.
Useimmissa toimintaelokuvissa
se olisi ollut loputon kohtaus,
jossa on takaa-ajoa,
joku haavoittuu ja kaikki puhuvat toisilleen.
Puhuvat ja puhuvat...
Morricone ratkaisi monimutkaisen, dramaattisen ongelman.
Työskentelemme tässä tehden tutkimusta
aiheista uusimpaan elokuvaani
nimeltään Maahan, senkin hölmö!
Isällä oli tiettyjä asioita, joista ei tingitty.
Saatavilla voisi olla maailman upein laulaja.
Hän sanoisi:
"Tehkööt kappaleen, Ennio tekee ääniraidan."
Asiasta ei keskusteltu.
Kun tein ensimmäistä elokuvaani, Kourallinen dollareita,
En halunnut Ennio Morriconea. Emme tunteneet.
Olin tottunut työskentelemään toisen muusikon kanssa.
Tapasimme kaksi päivää myöhemmin. Tuottajat halusivat meidän tapaavan.
Sillä hetkellä tunnistimme toisemme.
Nyt olin sitä mieltä, että meidän on työskenneltävä yhdessä,
rakas ystäväni Ennio. Ruvetaan hommiin.
He työskentelivät täydellisessä harmoniassa.
Isä ja Ennio tekivät sanoitusta elokuvaan Maahan, senkin hölmö!
Ennio sävelsi ja isä sanoi:
"Tee siitä suloisempi."
Tee siitä suloisempi, se kertoo lapsista.
Heidän yhteistyönsä oli monipuolista,
he loivat sen yhdessä.
Se oli täydellinen fuusio.
Muistan Sergion kolmannelta luokalta.
Sitten hän vaihtoi koulua ja katosi.
Näin hänet vuosien jälkeen,
kun hän pyysi minua tekemään musiikin elokuvaan
Kourallinen dollareita.
SÄVELTÄJÄ
Tein sen hyvin mielelläni.
Minulla oli idea mielessäni ja kehittelin sitä edelleen.
Vihellys ja sitä säestävät instrumentit
olivat hienoja. Se oli erikoinen yhdistelmä,
johon kuului lyömäsoittimia.
Oli eri instrumentteja, vihellystä,
sähkökitara ja lännenteema.
Se oli uutta. Se muutti maailman musiikkia.
Musiikki kuulosti melkein kuin karnevaalilta.
Kuin Beach Boys tapaisi Duane Eddyn
ja lännen kylpyhuoneen studiossa. Mahtavaa.
VAIN MUUTAMAN DOLLARIN TÄHDEN, 1965
Sergion elokuvissa,
muutin musiikin fysiologiaa joka kerta.
Toisessa elokuvassa soittorasia oli osa käsikirjoitusta, osa tarinaa.
Sitä ei kuitenkaan aina näkynyt kohtauksessa.
Kun kohtaus kuvattiin ilman soittorasiaa,
siitä tuli abstrakti asia.
Siksi oli erittäin tärkeää, että äänimaailma
sulautui tarinaan.
Huuliharppukostajassa
huuliharpusta tulee päähenkilö.
Sillä lailla. Soita, Harmonica.
Soita, jotta et jauha paskaa.
Varo, ettei mene nuotin vierestä.
Näinkö?
Instrumentin ääni liitettiin ensin
kohtauksessa näkyvään esineeseen.
Myöhemmin ääni kuullaan vaikka instrumentti ei ole kohtauksessa,
mikä luo heti tietyn mielleyhtymän,
joka on osa elokuvan merkitystä.
HUULIHARPPUKOSTAJA, 1986
Tämä oli hänen tärkeä temppunsa.
Pidä veljesi onnellisena.
Musiikin notkahdukset ja huiput sekä äänisuunnittelu
ovat hyvin ainutlaatuisia ja erittäin dramaattisia.
OHJAAJA
Eri tyylit ja erilaiset melodiat
ovat itse asiassa melkein kuin lauseita.
Ne kuvaavat tietoa, eivät vain tunteita.
Kun erilaiset riffit
tai monet pääsoittimet ilmestyvät valkokankaalle,
ne keskustelevat yleisön kanssa.
Morricone on Leonen elokuvien toinen käsikirjoittaja,
koska elokuvia on mahdoton kuvitella ilma Morriconen musiikkia.
Se oli hyvin ystävällistä.
En tehnyt käsikirjoitusta.
Varmasti hän tarkoitti sitä, että vaikka kohtausten musiikki
ja muu äänimaailma eivät olleet vuoropuhelua,
ne merkitsivät yhtä paljon kuin puhe.
Tai itseasiassa enemmänkin.
Se on abstraktia tulkintaa.
Musiikki oli olennainen osa Sergion elokuvien tarinankerrontaa.
Leonella oli silmät ja Morriconella korvat.
He olivat loistava tiimi, kuten Hitchcock
ja Herman.
Elokuvat olivat niin hyviä, että niissä oli jopa huonompaa musiikkia
kuin kirjoittamani.
Musiikki ei ole osa elokuvaa, se tulkitsee elokuvaa,
se tukee käsitteitä, joita säveltäjä lainaa elokuvalle
ja tietysti ohjaajalle.
SUURI GANGSTERISOTA, 1984
Näyttelijän ajatukset, se mitä hän ei sano ääneen,
voidaan esittää musiikilla.
Liikkumattoman näyttelijän ilme,
joka kätki taakseen jotakin sietämätöntä.
Sihteeri Baileyn poika.
Nimeltään David, kuten sinäkin.
Se oli täynnä epäilyksiä, muistoja,
kauheita tai hyvin yksinkertaisia asioita.
Morriconen musiikki lisää hahmoon eri ulottuvuuksia
ja parantaa hahmon psykologista moninaisuutta.
Kun meillä on emotionaalinen
tai sentimentaalinen kohtaus, jossa on musiikkia,
näyttelijät ovat joskus sanoneet:
"Kuule, en välitä kuuluuko ääni.
Anna musiikin soida,
koska se auttaa minua.
Lisätään puheääni myöhemmin."
Kun kohtauksessa on musiikkia,
jotain erityistä ja pyhää tapahtuu.
Se vaatii enemmän keskittymistä kaikilta.
OHJAAJA
Se on korkeampaa harmoniaa, jossa yhdistyy
kaikkien parhaan työn tulos.
Tämä on erityinen kohtaus, jossa ollaan hiljaa. Se kuvataan
päähenkilön silmin,
mutta hänet näytetään vasta otoksen lopuksi.
Hieman vähemmän savua.
Vähemmän savua!
Pyörii.
Klaffi. 28-1, ensimmäinen otto. - Pyörii!
Musiikilla on hyvin keskeinen rooli.
Se on kuin mykkäelokuva.
Mykkäelokuvissa, joissa kuitenkin oli
aina ääniä,
musiikki oli hyvin avoimesti osa tarinaa.
Sergio Leone on myös viimeinen suuri mykkäelokuvantekijä.
Hän antoi kuville poikkeuksellisen voiman.
Sergio hyödynsi paljon hiljaisuutta.
Kenen hiljaisuutta?
Näyttelijöiden, hahmojen.
Kohtauksen näkeminen hiljaisuudessa.
Hiljaisuus on totta ja musiikki edustaa sitä.
Musiikki edusti tuota kohtausta
hyvin perustavanlaatuisella tavalla. Se kertoi,
mitä oli tapahtunut aikaisemmin ja mitä tapahtuisi myöhemmin.
Se on musiikkia, joka kertoi tarinan menneisyydestä ja tulevaisuudesta.
Leone osasi luoda yksinäisyyttä ja eristäytymistä
käyttämällä hyvin minimaalisia äänitehosteita.
Isäni kiinnitti valtavasti huomiota äänimaailmaan.
Yhteistyö Ennion kanssa oli valtavan hedelmällistä.
Niin?
Tässä, hyvä.
FOLEY-ARTISTI
Tässä Robert De Niron askeleet elokuvassa
Suuri gangsterisota.
Työskentelin foley-artisti Renato Marinellin kanssa.
Kaikki äänitettiin uudelleen studiossa.
Nykyään on tietokoneet.
Studiossa kaiken
piti onnistua.
Hän näytti äreältä,
mutta oli loppujen lopuksi rento kaveri.
Hän oli hauska ja kiitti meitä tekemästämme työstä.
Kun hän saapuu pellolle,
tee taustalle hevosen ääni.
Osoita sen läsnäolo.
Siinä se.
Tee siitä hieman vähemmän räikeä, muuten se häiritsee.
Tapasin aina ääntentekijät.
Me vitsailimme:
''Ei liikaa muuta meteliä, jotta musiikki on pääosassa.''
Sillä tavalla me vitsailimme.
Morricone oli jännä.
Tulin ympäristöön, jossa luotimme toisiimme.
Siellä vitsailtiin.
Kerran Fausto miksasi Sergio Leonen kanssa ja vahtoi
musiikkia.
Ennio nukahti joskus kesken kaiken,
ja silloin musiikki vaihdettiin toisen muusikon musiikkiin.
Siinä vaiheessa hän heräsi.
"Mitä tapahtuu?"
Hän vastasi: "Etkö pitänytkään siitä?"
MIKSAAJA
Tapasin Sergio Leonen, kun teimme
Hyvät, pahat ja rumat -elokuvaa.
Sieltä aina elokuvaan
Suuri gangsterisota asti miksasin kaiken.
SERGIO LEONEN ELOKUVA
Leone loi oman ilmeikkään vallankumouksensa
omalla alallaan.
Paras esimerkki on Huuliharppukostajan alku.
Pitkät lopputekstit tekivät historiaa.
Myllyn vinkuminen ja kaikki muu.
Hän oli tehnyt musiikista kaunista.
Kun aloimme miksata, Ennio ei ollut paikalla.
Joten hän sanoi minulle:
"Fausto, sammutetaan musiikki."
"Sergio, oletko varma?" "Sammutetaan musiikki."
Realistiset äänet eivät taistele Morriconen
musiikkia vastaan.
Ne ovat intensiivisen yhteistyön hedelmiä.
Sitten Ennio Morricone tuli katsomaan miksaustamme.
Emme sanoneet mitään.
"Sergio, teit kauniimpaa musiikkia kuin koskaan."
Ei suuttunut.
Elokuva on ollut yhdistelmätaidetta 70 vuoden ajan.
Leone näytti pystyvänsä
kertomaan miehen elämäntarinan 90 minuutissa.
Hän näytti meille, kuinka aika pysäytetään,
kuinka sitä pidennetään, muunnetaan ja monistetaan.
Kuinka elokuva voi olla taidetta, joka kertoo odottamisesta.
Siitä, kuinka mitään ei tapahdu.
Tämä kuului ennen kirjallisuuteen, mutta ei elokuvaan.
Kärpäsen jääminen loukkuun aseeseen oli minun ideani.
Se on varmaa, koska kerskailin siitä paljon Sergiolle jälkeenpäin.
Emme voi ymmärtää editoijan ahdistusta,
kun hänen on lopetettava yksi kohtaus
ja tehtävä tilaa seuraavalle.
Tarinan on hengitettävä itsestään.
Sen tuntee, se on erityistä, uutta ja täydellistä.
Huuliharppukostaja on taide-elokuva.
Lähdin kertomaan tarinaa vertauksen kautta.
Se olisi voinut olla satu
tai lännenelokuva, joka kertoo tarinan Amerikan synnystä.
Huuliharppukostaja on Leonen mestariteos.
Se ei ole lännenelokuva.
Se on elegia tietylle elokuvamuodolle.
Olipa kerran
poika, joka katseli lännenelokuvia.
Oli lännenelokuvien genre,
ennen kuin se menetti satumaisuutensa.
Ennen muinoin historiassa,
oli raja, joka ylitettiin
rautateiden saapuessa.
Oli siis kaikki tämä.
Miksi emme tekisi jäähyväiselokuvaa lännenelokuville?
Niinpä hän otti kaksi henkilöä italialaisesta uudesta aallosta,
ei aiempia käsikirjoittajia
Luciano Vincenzonia ja Sergio Donatia, vaan
Bernardo Bertoluccin,
joka oli tehnyt jonkin verran elokuvia,
ja Dario Argenton,
joka oli roomalaisen iltalehden Paese Seran kriitikko.
OHJAAJA
Olin hyvin nuori poika.
Oli suuri kunnia viettää aikaa Sergio Leonen kanssa.
Minä yhdessä Bernardon ja Sergion kanssa
kirjoitimme tarinan, joka oli elokuvan perusta.
Alussa tapasimme Sergion luona.
Sitten aloimme tavata Bernardon tai minun luonani.
Työ kesti melko kauan, kaksi tai kolme kuukautta.
Päähenkilö oli nainen.
Hän ei ollut työskennellyt naishahmojen kanssa.
Luulen, että juuri siksi hän halusi Bernardon
ja minut. Olimme nuoria.
Hän ajatteli, että tuolloin tietyn ikäiset käsikirjoittajat
eivät tunteneet naisellisuutta.
Tein ensimmäisen osan ja Bernardo toisen.
Sen jälkeen menimme yhdessä
suuren paperinipun kanssa kirjoituttamaan sen puhtaaksi.
Eräs nainen alkoi kirjoittaa.
Seisoimme odottamassa, kun hän kirjoitti.
Halusimme näyttää sen.
Hän rakastui tarinaan.
Hän rakasti sitä niin, että sanoi usein:
"Kaunis kohtaus."
Olimme innoissamme siitä. Se oli tärkeä hetki.
Se oli uutta.
Hahmoilla on väliä.
Ne eivät ole ympäriinsä vaeltavia nukkeja,
jotka esittävät roolia.
Vuorovaikutuksella on merkitystä.
Välitämme, kun McBainit ammutaan.
Muistamme sen aina.
HUULIHARPPUKOSTAJA, 1968
Tämä oli uusi,
erilainen elokuva.
Ollaan enemmän sisällä. Tyyli alkaa Huuliharppukostajasta.
Se on suosikkini.
Mielenkiintoista on, että kun näin sen,
vastustin sitä.
Kun näin sen ensimmäistä kertaa
olin hermostunut.
Leonen elokuva tuntui minusta kaukaiselta ja vieraalta.
En tiennyt mitään vastaavaa.
Sergio pakkasi hyvin kuuluisia näyttelijöitä,
mukaan lukien erinomaisen Henry Fondan.
Hollywoodin historian mukavin näyttelijä.
Voin kertoa tämän tarinan. Hän tuli Italiaan muuttuneena.
Hän oli joku muu.
Hänellä oli mustat hiukset, vahvat pulisongit
ja jopa mustat piilolinssit.
En halunnut puuttua siihen.
Hitaasti ja varovasti yritin lykätä hänen sisääntuloaan.
Päivä päivältä sain hänet riisumaan osan siitä naamiosta.
Sitten lopulta ennen kuvauksia sanoin:
"Etkö ottaisi pois nuo mustat piilolinssit,
jotka tekevät katseestasi yksitoikkoisen?
Sinulla on mahtavan ilmeikkäät silmät."
Hän riisui ne.
Kamera lähestyy häntä
vaivihkaa takaa kiertäen hänen eteensä.
Nyt näemme, että tämä karmiva murhaaja
onkin Henry Fonda.
Mahtavana ja kokeneena näyttelijänä hän sanoi:
"Jeesus Kristus, nyt ymmärrän."
Mitä me teemme tuolle, Frank?
Kun Leone valitsi Henry Fondan,
hän käytti luonnehdintaansa Wyatt Earpista kohauttaakseen yleisöä.
Kerroit jo nimeni.
Hän ei halua katsojan sivuuttavan sitä,
että Henry Fonda on aina hyvis.
Se on katsojan oletus.
Hän haluaa kumota katsojan käsityksen.
Hän lyö ällikällä.
Hän rakasti John Fordia, Howard Hawksia,
amerikkalaisten lännenelokuvien suuria nimiä.
Hänestä kuitenkin tuntui, että hänen oli kerrottava tarinat toisella tavalla.
Pitää mennä.
Claudia Cardinale on upea.
Se, että Claudia Cardinale oli Monument Valleyssa
oli amerikkalaista.
Hyvin paljon.
Oli italialaisamerikkalainen fuusio tuoda hänet
Monument Valleyyn.
Se oli rohkeaa ja aivan mieletöntä.
Tästä tulee kaunis kaupunki, Sweetwater.
Peckinpah ja Leone
ymmärsivät molemmat John Fordin elokuvien voiman.
He ottivat myyttisen näkökulman ja käänsivät sen toiseen suuntaan,
erityisesti kohti kapitalismia,
hyväksikäyttöä, sortoa, sotaa, valtakunnan rakentamista.
En halua tyrkyttää ajatuksiani muille
enkä halua minulle tyrkytettävän ajatuksia.
Viihteen tulee olla ajoneuvo, kuin polkupyörä, joka tuo
kiinnostavia keskusteluja,
mutta ei tyrkytä näkökantaa.
Se tarkoittaa mainostamista,
ja siitä elokuvalajista en pidä.
Hän ei tehnyt helppoja elokuvia.
Elokuvat olivat vaikeita, poliittisia.
Niiden takana oli paljon ajatuksia ja sitoutumista.
VALLANKUMOUS ON VÄKIVALTAINEN TEKO - MAO ZEDONG
MAAHAN, SENKIN HÖLMÖ!
En tekisi noin, jos olisin sinä.
Miksi?
60-luvulla tehtiin paljon elokuvia,
jotka sotivat lännenelokuvia vastaan.
Siihen aikaan myyttiä tarkasteltiin uudessa valossa.
Omaksuttiin uusi lähestymistapa. Myytit ovat pahoja, tässä
todellisuus.
Älä puhu vallankumouksesta!
Tiedän, miten ne alkavat!
Kirjaviisaat
menevät oppimattomien luo
ja sanovat, että on muutoksen aika.
Tiedän kaiken vallankumouksista.
Niinpä hän halusi tehdä
vallankumouksen vastaisen elokuvan.
Se osoittaa, kuinka hankala vallankumous on, ja kuinka
armeija voittaa.
Kirjaviisaat menevät oppimattomien köyhien luo
vaatimaan muutosta.
Köyhät ihmiset tekevät sen.
Ja sitten kirjaviisaat
istuvat pöydän ääressä
ja puhuvat ja syövät, vai mitä?
Mutta mitä köyhille tapahtui?
He kuolivat!
Siinä vallankumous!
Jopa silloin hän lähestyy teemaa
kuin lapsi, joka leikkii vielä,
mutta tietää jo, miten aikuisten maailma toimii.
Maahan, senkin hölmö! viittaa
Ardeatinen verilöylyyn,
jossa natsit tappoivat siviilejä.
Se tapahtui, kun Leone oli 12- tai 13-vuotias.
Joten hän kutoo omaa historiaansa,
kokemaansa historiaa elokuviinsa.
Vasemmisto ei pitänyt siitä.
Moni antoi huonot arvostelut.
Pasolini sanoi: "En ole samaa mieltä politiikasta,
mutta se on mahtava".
Jälkeenpäin ajateltuna se on puuttuva palanen
Huuliharppukostajan ja Suuren gangsterisodan välissä.
En ole varma oliko se tarkoitus,
mutta siltä se näyttää nyt.
Vuodenvaihteessa 1967 - 1968
menin Amerikkaan tekemään
"Suurta gangsterisotaa".
Ajatus oli ollut mielessäni jo pitkään.
SUURI GANGSTERISOTA
TUOTTAJA
Olin Cannesissa
ja näin Carltonin terassilla jonkun,
joka näytti Buddhalta.
Mutta Buddha on kuollut.
Hän voisi olla Orson Welles, mutta lounastin
hänen kanssaan LA:ssa.
Mies oli Sergio Leone.
Menin hänen luokseen esittäytymään.
"Olen suuri fanisi. Haluaisin kätellä sinua."
Sanoin: "En ole nähnyt elokuviasi pitkään aikaan."
"Kerron salaisuuden.
Olen hylännyt elokuvia
viimeiset 11 vuotta,
koska haluan tehdä vain yhden asian:
elokuvan Suuri gangsterisota."
"Mistä se kertoo?"
Kun olin kysynyt sen,
sain neljän tunnin yksityiskohtaisen
kuvauksen elokuvasta.
Olin pelkkä vieras henkilö.
Sergio Leone oli suuri ohjaaja.
Sanoin: "Vau."
Olen hyvin itsepäinen ja sitkeä.
Teen elokuvia, joita rakastan.
Minun täytyy rakastaa elokuvaa sisältä ja ulkoa.
Vuosina 1971-1983
hän yritti tehdä elokuvaa.
Sen on oltava ennätys.
Sergio Leone!
Hän oli tuttu näky Cannesissa.
Hän on osa elokuvakulttuuria,
mutta hän lepää laakereillaan.
Hänelle tarjottiin jopa Kummisetää.
"Onko Leone kirjailija?"
Kuinka moni muu elokuvantekijä hylkäsi Kummisedän
tehdäkseen haluamansa elokuvan?
Miksi et ole tehnyt mitään?
Olen jumissa. Se on melkoinen tarina.
Moni tietääkin sen jo.
Suuri gangsterisotako?
Juuri se.
Aloitin leikkaamisen, mutta mitään ei voi sivuuttaa.
Toivon pääseväni ulos umpikujasta. Katsotaan.
Kymmenen pitkän vuoden ajan, ellei pidempään, se oli keskipiste.
Muistan hänen kertoneen meille elokuvasta
ennen käsikirjoitusta.
Isä luki käsikirjoituksen meille ainakin 100 kertaa.
Hän tuli kotiin illalla.
"Muutin tämän."
Elokuvan nimikin oli erilainen,
mutta se oli hänestä teennäinen.
Suuri gangsterisota pyöri Sergion mielessä.
Hän ajatteli sitä kaiken aikaa.
Se oli hänen rakastajattarensa.
Meillä oli ilo nähdä hänen unelmansa vihdoin toteutuvan,
kun Arnon Milchan ilmestyi
hänen ja meidän elämäämme.
Kuin lapsi sanoin: "Tämä on hullua. Tämä on mahtavaa. Tehdään se."
Tarina on ihanteellinen jatko triptyykille,
jonka motiivina ovat gangsterit
amerikkalaisten muistoista.
Eurooppalaisen taustani motiivi,
jolla ilmaisen rakkauteni amerikkalaiseen elokuvaan.
Elokuvan nimi voisi olla
Olipa kerran tietynlainen elokuva.
Pidän viimeisestä osasta, jossa hahmoni on vanhempi.
Manlio Rocchetti uurasti maskeeratakseen minut.
Nyt se on helppoa.
Ei tarvitse vaivautua.
Väri on tärkeä ominaisuus.
Värit ovat tässä.
Ruskea ja beige ovat sävymme.
Tässä Lyric Theatre, teemme sen kopion.
Suuri gangsterisota oli isäni tapa
ajatella isosti.
Haluan tämän ilmaorkesterin.
Se on kuin satukirjasta.
Se on melankoliaa
menneisyyteen verrattuna.
Uskon sen olleen Sergion kirje maailmalle.
Se oli hänen unelmansa.
Hän koki samaistuvansa siihen.
Tavallaan Suuri gangsterisota
oli viimeisiä tyylilajinsa elokuvia.
Se on suuri supertuotanto,
mahtavan eurooppalaisen taiteilijan työ Amerikassa.
Olin 11-vuotias,
kun aloimme tehdä elokuvaa.
Olin 11-vuotias ja täytin 12 vuotta kuvausten aikana.
En haaveillut lapsena näyttelemisestä.
En ollut ihastunut elokuviin,
en katsonut paljon elokuvia.
En tiennyt elokuvista juuri mitään.
Elokuvan tekeminen oli upea kokemus,
mutta en tiennyt, mihin olin ryhtymässä.
Ja mikä uskomaton ensirooli.
Näin hänet ohjaamassa ja ajattelin:
"Uskomatonta. Näinkö elokuvia tehdään?"
Näin, kuinka hän suuntasi kamerat
huolellisesti ja tarkasti,
syvästi pohtien. Hän teki kaiken niin.
En ole varma, olisinko näyttelijä, jos en olisi tehnyt sitä elokuvaa.
Kun hän kuvasi ensimmäistä kohtausta, olimme kaikki jännittyneitä,
koska oli kulunut niin monta vuotta...
Kuin hän olisi kuvannut ensimmäistä kertaa.
Isä oli hyvin innoissaan.
Hän pystyi vihdoin
toteuttamaan suuren unelmansa.
Ennen kuin aloitimme kuvaukset,
joita valmistelimme vuoden,
Sergiolla oli vakava riita De Niron kanssa.
Se koski roolitusta,
josta sovimme jo.
Olin hermona.
Sanoin: "Laitoin tähän jo paljon rahaa,
hän ei voi vain häipyä."
Ja Sergio istui rauhallisena kuin Buddha.
Sitten hän sanoi:
"Kuule, tämä ei ole
De Niron elokuva, jota tähdittää Sergio Leone,
vaan elokuvani, jossa De Niro näyttelee."
"Tehdään sopimus."
"Mene katsomaan kaikki koekuvausten nauhat.
Jos löydät jonkun paremman, niin olen samaa mieltä."
De Niro nousi ylös ja tuli takaisin parin tunnin päästä ja sanoi:
"Tiedätkö mitä? Olet oikeassa. Olin väärässä."
Siitä eteenpäin
he olivat melkein kuin isä ja poika tai setä ja poika.
He pitivät toisistaan.
Hän ei pakottanut näyttelijöitä mihinkään.
Hän luotti siihen, että teemme parhaamme
oman käsityksemme mukaan.
Toki hän ohjasi meitä,
mutta ei asettanut meille paineita.
Se oli hyvin viisasta.
Menolippu.
Se tekee 1,20 dollaria.
Ja se kesti.
Taisin tehdä elokuvaa vuoden.
Tunsin, ettei Sergio halunnut päästää irti.
Hän ei löytänyt sopivaa tapaa, jolla saavuin
New Yorkiin. Muistaakseni.
Sanoin itselleni ja muillekin:
"Hän ei halua tästä valmista."
Hän haluaa vain jatkaa.
Tyyli ja tapa, jolla hän kirjoitti ja ohjasi sen,
vaikutti minusta siltä.
Hän laittoi sydämensä ja sielunsa siihen elokuvaan.
Se on hänen parhaiten tehty elokuvansa.
Kaikki on huomioitu ajan ja etäisyyden suhteen.
Hahmot ja heidän ikääntymisensä on huomioitu.
Hahmot liikkuvat ajassa ja ovat eri ikäisiä.
Mittakaava oli valtava.
Se oli hänen kunnianhimoisin elokuvansa.
Hän teki elokuvan hyvin nostalgisesti.
Katsoin kohtauksia, jotka tapahtuivat reaaliajassa.
Ja ikävöin elokuvan hahmoja.
Tunsin nostalgiaa hahmojen suhteen,
ja ajan nopean kulun suhteen.
Elokuvaa piti kuvata viisi kuukautta,
mutta siihen meni 11 kuukautta.
Mutta emme ylittäneet budjettia.
Hän oli yhtä luova tuottajana
kuin elokuvantekijänäkin.
Poikki!
Olen aina vaikuttunut ohjaajasta, joka haluaa kertoa tarinan,
vaikka en itse allekirjoittaisikaan kaikkea sitä.
Mutta se tunne,
rakkaus työtä kohtaan, halu saada se valmiiksi.
Sen avulla projektista tulee erityinen
ja ikimuistoinen.
Istuhan alas.
Jestas. Olin kauhuissani.
Se oli ensimmäinen suudelmani.
Pelkäsin sitä valtavasti.
"Minun rakkaani on komea ja verevä.
Hänen kasvonsa hohtavat kuin kulta.
Hänen poskensa tuoksuvat kuin yrttitarha."
Vaikkei hän ole peseytynyt aikoihin.
Pelkäsin kohtausta valtavasti.
Jälkeenpäin ajatellen se oli hyvin siveä suukko.
Se on siveä ja yksinkertainen. Mutta se oli silti minulle
valtavan iso asia.
Joku tulee.
Muistan Sergion olleen
niin ihana...
Kyynelehdin.
Se oli suloista, koska hän oli...
hän oli isällinen, huolehtiva ja suojeleva.
Muistan hänen kysyneen: "Sopiiko sinulle tehdä se tänään?
Käykö se?
Teemme sen toisena päivänä,
jos et ole valmis." Kuka muu tekee tuollaista?
Mielestäni se hymy edustaa hänen lapsuuttaan
ja lapsen iloa.
Sanoin itselleni: "Joko olen idiootti,
tai tämä on yksi historian upeimmista elokuvista."
Aluksi elokuva kesti neljä ja puoli tuntia.
Sergio suostui leikkaamaan vartin.
Lopulta siitä tuli 3 h 45 min.
Jos tämä menee pieleen,
menköön sitten rytinällä, kuten Titanic.
Se joko kelluu tai uppoaa,
ei mitään siltä väliltä.
Hän ei koskaan hakenut suosiota tai kriitikoiden ylistystä.
Mutta elokuvaa ylistettiin.
Hän oli yllättynyt vastaanotosta,
jonka elokuva sai Cannesin elokuvajuhlissa.
Hänen yllätyksekseen aplodit jatkuivat 20 minuuttia.
Sali vain raikui.
Muistan hänen katseensa,
joka jäi muilta huomaamatta,
mutta se liikutti minua.
Seuraavan päivän kritiikki teki hänet onnelliseksi.
Mutta kuten tavallista, tämänkin elokuvan kanssa
asiat mutkistuivat.
Meillä oli esikatselu Bostonissa.
Warner Brothersin ja Laddin johto olivat paikalla.
Kun se oli ohi, istuin hotellissani kahdelta aamuyöllä.
Warnerin johto tuli ja sanoi:
"Peruutamme esikatselun Washingtonissa huomenna
ja leikkaamme elokuvan uudelleen."
"Ette voi tehdä sitä. Minä päätän siitä."
Minä allekirjoitin. Mutta kuten Sergio sanoi:
"Enintään 2 tuntia ja 45 minuuttia."
Heillä oli oikeus tehdä mitä halusivat.
Tämä huolestuttaa minua eniten.
Se pitää leikata 2 tuntiin 45 minuuttiin.
Sitä on pakko muokata. Se ei ole enää elokuvani.
Elokuvaa oli leikattu.
Se häiritsi minua luovasta näkökulmasta.
Sergio odotti 11 vuotta tämän elokuvan tekemistä
ja teki sitä kolme vuotta.
Joten 15 vuotta
olikin ollut turhaa työtä.
Hän otti sen raskaasti.
Jos olisin ollut hän, olisin halunnut
nähdä tuhon, joka elokuvalle oli tehty.
Hän ei koskaan halunnut nähdä sitä. Se oli hänen luomuksensa.
Hän sai käsiinsä Harrison Salisburyn kirjan
Leningradin piirityksestä vuosina 1941–1944.
Hän halusi tehdä
ensimmäisen neuvostoamerikkalaisen tuotannon.
Menimme Leningradiin, jossa hän selosti meille koko elokuvan.
Hänellä oli jo silloin koko elokuva mielessään.
Elokuva alkaisi sillä,
että Šostakovitš soittaisi pianolla
Leningrad-sinfoniaa.
Kamera tulee pitsiverhojen läpi.
Siinä näkyy joki laivoineen.
Joen jälkeen näkyy rivi panssarivaunuja.
Kamera kuvaa panssarivaunuja.
Sitten komentajaa,
ja kohdistuu komentajan vasempaan silmään.
"Tulta!"
Hän ajatteli De Niroa.
Hän teki töitä Tonino Delli Collin kanssa,
joka änkytti hänelle:
"Tajuathan, että kuolemme Venäjällä?
- 40 astetta on jäätävän kylmä sää
rämpiä juoksuhaudoissa.
Miksemme tee hyvää etsivätarinaa Pariisissa?
Tehdään se vaikka teatterissa? Olemme vanhoja."
Hän kertoi minulle tästä elokuvasta.
Kysyin häneltä silloin tällöin:
"Jos sinulla on käsikirjoitus valmiina, anna minun lukea se."
"En ole tehnyt sitä."
Hän tiesi, ettei hän voisi tehdä sitä.
HILJAISUUS
Opin suurilta nimiltä,
opin erilaiset kuvakulmat.
Opin elokuvallisia tekniikoita
ja editointia.
Omaksuin niin paljon kuin vain pystyin.
Työmme on tietyllä tavalla
mekaanikon työtä. Käytämme vanhoja työkaluja,
ja etsimme uusia tapoja
välittää omaa ajatteluamme ja persoonallisuuttamme.
Niinpä tutkin Leonea ja yritin...
Yritin parhaani mukaan keksiä uusia työkaluja.
Hän kokoaa kaikki osat yhteen suureksi orkesteriksi
ja välittää hienoimmatkin nyanssit monimutkaisista tunteista
ylös valkokankaalle.
Se on valtavan inspiroivaa.
Tietyt asiat tulevat heti mieleen.
Ne eivät kuulu millekään tietylle aikakaudelle.
Ne tuntuvat edelleen uusilta.
Teoreettisesti sama jatkuu
vuosikymmeniä eteenpäinkin.
Hän vaikuttaa nykyaikaiselta.
Se liittyy modernismiin ja ironisuuteen.
Juuri modernismissa on elokuvien kauneus ja rohkeus.
Se on kuin menisi taidegalleriaan katsomaan vallankumouksellisen
taiteilijan maalauksia. Se on lumoavaa.
Leonen töissä näkyy Kurosawan vaikutus,
Leone taas näkyy Tähtien sodassa.
Niin taidemuodon kuuluukin edetä.
Olisi ollut mahtavaa pystyä
viettämään aikaa hänen kanssaan aikuisena.
Sellaisia elokuvia ei ole tehty ennen tai enää.
Hän on löytänyt brändin.
Tavan kertoa tarinoita,
johon kukaan muu ei pysty.
Siitä on 38 vuotta,
kun tulin ensimmäistä kertaa Italiaan nuorena näyttelijänä
tapaamaan yhtä nuorta ohjaajaa, Sergio Leonea.
Se oli myönteinen
käännekohta meidän molempien urille. Kiitos, Sergio.
Leijona Leonelle.
Mitä sanoisit nyt Sergiolle?
"Kiitos muistoista."
Paitsi minä, myös koko maailma kaipaa ohjaajaa.
Kaipaan henkilöä, joka näki parhaat osani
ja uskoi minuun.
Mitä sanoisit nyt Sergiolle?
Kertoisin, kuinka paljon ikävöin häntä. Siinä kaikki.
Tule takaisin.
Kiittäisin. Hemmetti, minkä teitte.
Hetkinen vain.
Siitä on 35 vuotta.
Sanoisin hänelle: "Kiitos monista ideoista,
joita olet elokuviesi kautta antanut.
Olen saanut muokata niistä omat ideani.
Näen sinut aina jättiläisenä,
jonka olkapäällä olen saanut seistä."
Kuvasimme Djangossa lumiukon päätä lähietäisyydeltä.
Kun olimme valmiit, valaisija sanoi:
"Teit Sergiot lumiukolle.
Se on käytännössä epäkunnioittavaa!"
Lähikuva on Sergio.
Kaikki tietävät, mikä Sergio on.
Aivan kaikki kuvausryhmässä.
Tekstitys: Lylo Suomennos: Saara Patiris