Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Sergio Leone, čovjek koji vam je donio Za šaku dolara
i Za dolar više
te Dobar, loš, zao
sad vam donosi svoj najveći film: Sagni se!
Tada sam shvatio
da je redatelj ostala tri filma
Sergio Leone.
Klapa, molim vas.
Serata America, razgovor s Leoneom. Jedan, prvi.
Samo trenutak. U redu.
Za mene je film prije svega jedna velika predstava
u kojoj se predlažu događaji zamaskiranog života.
Njime prepričavamo vlastita iskustva,
povijesna ili psihološka iskustva,
uvijek kroz bajku i mit,
kroz predstavu.
Rođen sam u filmu.
Živim od filma, čitam film,
vidim film.
Za mene je film život, i obratno.
Kako se može zaboraviti
svijet djetinjstva?
Svi su mi filmovi puni tih osjećaja,
od Za šaku dolara, do Bilo jednom na Divljem zapadu.
Naposljetku, u mojim filmovima
svijet prosuđuju djeca.
Kad gledam ove filmove,
mislim da je taj muškarac iznutra još uvijek dječak.
Koji se igra kauboja,
koji voli zabavljati svoje prijatelje,
zabavljač,
ali ne pretenciozan zabavljač
nego iskonski, darežljivi zabavljač.
Vidiš one stupiće gore?
Prije ih nije bilo.
Mi smo bili na mjestu stupića,
dječaci od deset do 12 godina s daskama
koji su se spuštali niz Tabogu brzinom 50-60 km na sat.
Plava lavina koja je na dnu nailazila na neželjene goste.
Bilo je puno Nijemaca,
riječ je o godinama 1942.-1945.
Moj prvi vestern.
Pitali su me jedanput
kako su to Leoneovi filmovi osobni?
Snimao je samo žanrovski film,
vesterne, gangsterske...
Rekao sam da su osobni iz tri razloga.
Prvo,
govore o djetetu koje je odraslo uglavnom na Trastevereu,
koje se sjeća kako gleda holivudske filmove '30-ih
tijekom Mussolinijeva doba.
Amerika je bila model slobode i modernosti.
Nešto drukčije.
Taj drugi svijet
i to dijete s Trasteverea
voljelo je te bajke.
Autobiografski su
jer je 1943., 1944.,
nakon desanta kraj Salerna,
američka vojska išla na sjever i došla u Rim.
I Leone je rekao kakav je šok bio
po prvi put sresti prave Amerikance.
Vojnike koji naganjaju žene,
švercaju cigaretama,
tipični vojnici.
U njima nisam vidio ništa od likova
s filma.
Razočaranje tinejdžera
koji upoznaje prave Amerikance.
A na treći način su autobiografski
kroz njegov rast kao filmaša
između 1949. i 1959.,
kad radi kao pomoćnik redatelja na 35 filmova.
Rekao bih da sam rođen skoro na filmskom setu
jer je moja majka bila mlada glumica s Gallijem.
Kad sam bio mali, moj je otac radio svoj zadnji film
nakon godina odsustva s filma zbog fašizma.
Bio je antifašist i zato su ga politički progonili.
Njegov otac, V. Leone,
bio je istaknuti glumac i redatelj
u počecima talijanskog nijemog filma,
umjetničkog imena R. Roberti.
Bio je omiljeni redatelj F. Bertini,
zvijezde talijanskog filma
i čak i zvijezde svjetskog filma.
Snimao je s Bice Waleran, koja će mu kasnije postati žena,
a koja je također bila diva nijemog filma.
Na početku krize talijanskog filma,
Vincenzo Leone ili Roberto Roberti,
snima neke od najsjajnijih filmova
u Italiji 20-ih, poput Fra' Diavola.
Vincenzo Leone htio je raditi popularne filmove,
svima dostupne,
ali koji oplemenjuju.
Imam dojam da je Sergio išao
istim putem kao i njegov otac.
Sergio je jedino jecao,
u suzama,
kad je govorio o ocu.
POVJESNIČAR FILMA
Na festivalu starih talijanskih filmova
rekli su mu
da mu se u dvorani pokraj
prikazuje očev film.
Otišao je gledati ga
i nije htio razgovarati.
Otišao je u suzama.
Rođen sam s očevom frustracijom,
nije mogao raditi što je htio.
Ipak, na setu od jutra do mraka,
povjeravao bi mi se.
Tako da sam, kad sam napunio 14 godina,
osjećao odbojnost prema tom okruženju,
tom zanatu.
Kad mi se otac odlučio
umiroviti u svom rodnom gradu,
u Torelli dei Lombardi u Irpiniji,
osjećao sam čudan poriv nastaviti njegov rad.
To se nadvijalo nada mnom
gotovo poput obaveze.
Leone je, zapravo,
puno režirao krajem pedesetih,
no nije bio potpisan.
Onda je 1960. dobio priliku snimiti vlastiti film.
Shvatio je da treba raditi epski film,
film o apsolutnom heroju kao protagonistu.
Želim razotkriti jednu ideju.
"Kolos s Rodosa" je ironičan film.
Glavni je lik plejboj.
Kakav je ovo miris? Ruže, unuče moj.
Rodos je i otok ruža.
I lijepih žena, vidim.
Na fotografijama
vidimo da već vlada setom.
Doista sam snimao film epskog komičnog žanra.
Mislim da je žanr uvijek bio na prvom mjestu,
stoga ne mislim da je doista htio ući
duboko u srce čovjeka.
Htio je ući duboko u arhetip žanra
koji ga je zanimao,
a ja polazim sa sličnog stajališta.
Naravno, od Leona je
više od moje generacije, imala koristi generacija
koja je došla nakon,
među njima svakako Quentin Tarantino,
koji je Sergiov brat blizanac
i koji je dubinski iskoristio Sergiov utjecaj.
REDATELJ
U Kill Billu,
čak i u Nemilosrdnim gadovima i Odbjeglom Djangu,
uvijek je žanr na prvom mjestu.
Važno je imati žanr na prvom mjestu
i vjerujem da je tako razmišljao i Leone,
posebno u svojim vesternima.
Kratka cigara pripada čovjeku bez imena.
Nazvao me moj agent i rekao:
"Htio bih da snimiš vestern u Italiji."
Rekao sam: "Ne znam, imam slobodnih mjesec dana.
Na odmoru sam.
I sad bi htio da snimim vestern u Italiji?"
I rekao sam: "Ne, ne želim to raditi."
Clint Eastwood je bio učitelj plivanja.
Zatim je mnogo godina
bio drugi glumac u vestern-seriji "Sirova koža".
Kako stvari stoje kod tebe?
Jednako. Znaju da su ovce okolo.
Kad su mi ga poslali da vidim jednu od tih epizoda
koja se zvala "Crna ovca", nije progovorio ni riječi.
A onda agent kaže:
"Razgovarao sam s agenticom u Rimu
i obećao joj da ćeš čitati ulogu."
Scenarij je gotov u 15 dana.
Sve je počelo kad sam pogledao "Tjelesnu stražu".
TJELESNA STRAŽA
Kod "Tjelesne straže" najviše me privuklo
što je to priča iz američkog romana,
kriminalističke serije.
Kurosawa je prenio ideju
na svoje samuraje.
Htio sam vratiti tu ideju.
Rekao sam: "Ovo je Tjelesna straža, tu sliku volim.
Snimiti vestern po toj priči odlična je ideja."
Rekao sam: "Ovo će ili ispasti odlično
ili grozno."
U svakom slučaju, došao je na set
i pokazalo se da je vrlo šarmantan.
Slagali smo se,
iako ja nisam znao talijanski,
a ni on engleski.
Tako da je bilo puno razgovora rukama,
puno ovog i onog.
Kod tog me momka najviše iznenadila njegova lijenost,
pravi čovjek-mačak, stvoren lijen.
Izgledao je kao da spava u hodu.
Ali, kad je trebalo,
dobivao je čudesnu brzinu
i dinamiku.
To mi je pružilo vrlo specifičan klišej,
dalo je poseban šarm tom liku.
Nije se bojao biti lud.
Mislim, znate...
Kako je pristupao problemima.
Volio sam to raditi.
I bio je zaslužan za moju karijeru,
od tog trenutka.
Djela koja je uspio napraviti s Eastwoodom predivna su.
Da je Eastwood ostao samo na američkom filmu,
možda nikad ne bi postao Clint.
Uzeo je taj božanski aspekt
koji ga je učinio potpuno nevjerojatnim.
Pozdravljam vas.
Od njega je učinio boga među ljudima.
Uspio je prenijeti rimsku lijenost
u tijelo Clinta Eastwooda.
U ponašanje, u pokrete,
kad si istovremeno i zatvoren i budan,
lukav, mudar.
Zdravo.
Klapa, prva.
Evo me.
Radio sam na filmu producenata Papija i Colomba
jer sam prvi film morao snimiti s njima.
Moj debi bio je u prostoru gdje su oni imali studio.
Čuo sam neku buku.
REDATELJ
Buku i glasove.
U jednom trenu začuo sam...
I evo njih.
To je bio g. Sergio Leone
koji je producentima govorio o filmu pucnjevima.
Ljepota i privlačnost njegove priče zapanjivale su.
Još se vrlo jasno sjećam
kad sam imao 14 godina, 1964.
Nešto me zapanjilo kod uvodne scene.
Uvodna scena s glazbom i zviždanjem.
Nešto potpuno jedinstveno i rijetko
za bilo koju vrstu filma.
REDATELJ
Još sam se obrazovao
i nikad nisam stvarno razmišljao o filmskoj industriji.
To je jedan od elemenata
koji me privukao studiju režije
i da postanem redatelj.
Tamo su Baxteri.
Tamo Roje.
A ja točno u sredini.
I što ćeš tu napraviti?
Ludi zvonar imao je pravo.
Nema novaca u ovakvom gradu.
Ideja je bila sljedeća:
harlekin ima dva gospodara.
Don Miguel Rojo, želim razgovarati s vama.
Čujem da zapošljavate.
A ja sam možda dostupan.
No, prije negoli me zaposlite, znajte.
Nisam jeftin.
Taj se lik postavlja u sredinu zavade
i prodaje jednoj i drugoj strani,
a da to one ne znaju te ih sukobljuje.
Pripremite tri lijesa.
Gledao sam filmove 60-ih.
Voljeli smo američku glazbu i odjeću.
Bili smo, kako je rekao Godard,
"djeca Marxa i Coca-Cole".
Voljeli smo vesterne,
ali nismo vjerovali u njihove ideje.
Leone je uspio ispričati tu priču generaciji
koja u nju nije vjerovala.
Na neki način, dok je Sergio Leone
nije oživio svojim vlastitim jezikom.
Na tome sam mu zahvalan
kao i moja generacija
jer smo odrasli na vesternima,
filmovima Hawksa i Walsha i Forda,
a čak i Kurosawe, koji je radio istočne vesterne.
Tako smo odrasli.
Zato sam sa silnim uzbuđenjem
gledao Za šaku dolara prvi put.
U Fordovim filmovima
glumac otvora prozor
da bi vidio beskrajnu budućnost ispred sebe.
U mojima, kad otvori prozor
vidi samo užas i strah
od metka u čelo.
Nisu mi se javljali nakon snimanja.
Nitko iz Rima ni nitko drugi.
Ništa.
Pitao sam se što je s filmom.
Film se prikazao u Firenci.
U petak je zaradio 600 000 lira,
u subotu 800 000,
a 1 300 000 u nedjelju.
U ponedjeljak se očekivalo 100 000,
a dobilo 1 500 000 lira.
Mit je stigao u Rim.
Ali onda je u Varietyju izašlo
da je gotovo s vesternima, osim jednog,
malog vesterna kojem dobro ide:
Za šaku dolara s Clintom Eastwoodom.
Pomislio sam: "Ja tu glumim?" Rekao sam da nije to taj film.
Moj se zvao Veličanstveni stranac.
Originalni naslov tog filma
bio je Veličanstveni Ray.
Gledate li sirove snimke,
koje su nedavno postale dostupne, vidite klapu:
Veličanstveni Ray, pa Veličanstveni stranac,
drugi naslov.
U postprodukciji je nastao
Za šaku dolara.
Kad čovjek s 0,45 sretne čovjeka s puškom
kažu da je onaj s pištoljem mrtav.
Doznajmo je li to istina.
Ali, Leone je u filmovima s Eastwoodom
napravio nešto drukčije.
Puno je toga bilo vezano uz pejzaž.
Odmah ste znali da se ne radi o Američkom zapadu
REDATELJ
To mi je bilo zanimljivo.
Piše da je vestern,
ali nemaš osjećaj američkog filma.
Prikazao je svijet heroja i demona.
A u isto vrijeme prikazuje i ikonične simbole
dobra i zla.
Prikazao ih je nijansirano
tako da dobro svakako ima zla u sebi,
a zlo ima dobra.
REDATELJ, CRTAČ STRIPA
ZA DOLAR VIŠE
To su bili likovi koje se nije moglo ni zamisliti.
Bili su veći od života.
Bili su, trebam reći, iz stripa.
Znao je za strip.
Ne govorim umjesto njega,
ali gledam i znam
da je dio mog plemena,
a ja sam dio njegovog.
Lee Van Cleef izgleda kao lik iz stripa.
Koristim pridjev "stripovski" kao pohvalu.
Zbog njega sam uvidio da je kadriranje svakog panela
poput filmske montaže,
a tako sam ja počeo crtati, s malim panelima,
i gledao na njih kao na kadrove.
Meni su Zapad bajke i fantastičnost.
Postoje povijesne ličnosti,
ali povezani s mitom, legendom i bajkom.
Posebno se sjećam,
kad sam gledao Dobar, loš, zao,
uvodne scene.
Sjedili smo u kinu,
film je tek počeo.
Vidiš pustinju ili što već u toj uvodnoj sceni.
A onda u kadar uđe lice Ala Mulocka.
Gledamo to...
Moj poočim,
Kurt, sjedio je do mene i rekao:
"E, pa taj je svakako onaj Loš."
Robert Rodriguez.
Sa suradnicima smo se povezali i tako
što me pitao želim li gledati neki film
kao zagrijavanje za Sin City.
Uzeo sam Dobar, loš, zao.
Dok smo gledali film,
gurkali smo se laktovima
jer smo obojica baš to htjeli gledati.
I stalno je govorio:
"Zaboravio sam ovaj dio, kako je dobar!"
Bili smo poput dva mala dječaka.
ZAO
Postoji vid njegovog odabira uloga,
a mislim i mog,
da pokušavamo stvoriti novu mitologiju ili novi mit
bar što se tiče glumaca.
LO
Tuco. On je najbolji lik.
U povijesti filma.
Očito je najbolji lik.
A mislim da je Tuco Elija Wallacha
jedna od najboljih komičnih izvedbi svih vremena,
među tri najbolje komične izvedbe.
Komičan, na način,
u stilu commedije dell'arte,
vrlo europski,
posebno talijanski,
a puno puta se reklo da je operetski.
Puno je humora
u svim Leoneovim vesternima,
posebno u prva tri, ona s Clintom.
I mislim da je to vrlo važno,
imati smisao za humor,
jer da ga nije imao
snimio bi svoje filmove
u znatno konzervativnijem stilu američkih vesterna.
No doista se potrudio.
Koliko sad vrijediš?
Koliko?
Vrijedim 2000 dolara.
-Tako je. 2000 dolara. -Da.
Vrijedim 2000 dolara.
Kurvin sine!
Platit ćeš za ovo. Nadam se grobom.
Snimao sam film u Kaliforniji.
Rekli su mi: "Jedan Talijan
želi te u svom filmu."
"Kakvom?"
Rekli su: "Špageti-vestern."
Rekao sam: "To je kao havajska pizza. Nikad čuo za njih."
Upoznali su me s Leoneom.
Rekao je: "Pokazao bih ti svoju uvodnu špicu."
REDATELJ S. LEONE
Pisalo je S. Leone. Pa...
Pucali su mu na ime.
Na kraju sam rekao:
"Snimit ću taj film. Kamo trebam ići?"
Moj posljednji film Dobar, loš, zao
može se definirati kao epski pikarski vestern
jer je to priča o tri veličanstvena
i simpatična nitkova
smještena u kontekst Američkog građanskog rata.
Most,
izgradili su ga, idu preko njega, a on bi trebao eksplodirati.
Clint je rekao: "Ovo mi je treći film s efektima.
Raznijet će most. Pazi."
Mjesecima su gradili taj most,
a dinamit je postavio jedan španjolski vojni kapetan.
Postavili su tri kamere,
jednu blizu mjestu eksplozije
za usporeni snimak,
jednu ovdje i jednu u jarak u kojem smo trebali biti mi.
Htjeli su da budem malo nazad,
ali dok sam ustajao rekao sam:
"Ne bih trebao biti malo nazad
nego puno nazad."
I rekao sam: "Idem ja na vrh brda."
Eli je rekao: "Dobro, i ja ću gore."
I popeli smo se.
Taj Talijan koji je radio specijalne efekte
rekao je Španjolcu: "Velika je to čast.
Vi ćete raznijeti most.
Samo spojite ove dvije žice kad kažem ‘Pali’".
Došao je neki pomoćnik i rekao:
"Gdje da stanem?
Kamo da idem? Recite mi."
Ovaj za efekte rekao je: "Pali."
Most se razletio u velikoj eksploziji.
I rekao sam Eliju:
"Vjerojatno nam kamere nisu bile ni uključene."
Šalio sam se.
Kad odjednom vidim Sergia kako se spušta cestom
i oči su mu rigale vatru.
Kamere nisu bile uključene, nije se snimilo.
Vikao je,
ali na nerazumljivom jeziku
jer je bio bijesan.
Leone je govorio: "Ubit ću ga."
Čovjek je pobjegao u džipu.
Zbrisao je.
Španjolskoj vojsci, koja je dala eksploziv,
bilo je žao zbog svega što se dogodilo
da su obećali da će ponovo sagraditi most.
Sagradili su most u četiri dana.
A čak i tada Clint i ja bili smo na vrhu brda.
DOBAR, LOŠ, ZAO
Bio je hrabar.
Mnoge bi bilo strah pokušati ono što je on pokušavao.
Ali, s puno energije i entuzijazma
uspijevalo mu je.
Ne znam da bi to uspjelo Amerikancu
Vodio nas je sa sobom.
Strastveno nas je volio.
Prevladavao je osjećaj da smo mi, obitelj, iznad svega.
Malo se tog sjećam iz djetinjstva.
Sjećam se pustih, prašnjavih predjela,
gdje nije bilo djece, samo odraslih.
Morali smo biti tihi jer su snimali.
Djeci je to vrlo dosadno.
Imam predivne uspomene.
Kad te kao dijete dovedu na filmski set
sve je poput igre.
Najviše me veselilo oblačiti kostime
i statirati u filmu.
Bio je snažno povezan s obitelji.
Proveo sam puno vremena kod kuće prije snimanja Un sacco bello
i vidio njegov odnos s obitelji.
Bio je zaljubljen u svoje kćeri,
sina Andreu i suprugu Carlu.
Bila je to jako lijepa obitelj.
Tatina filmska ekipa
često nas je posjećivala,
bili su prijatelji.
Zato nikad nisam imala osjećaj da sam na čudnom mjestu,
sve je bilo vrlo obiteljski.
Bila je sve to velika igra, divan put.
A tako smo mogli biti i skupa na praznicima.
Drukčiji su to bili praznici
od onih mojih prijatelja,
čiji je život bio mirniji i normalniji.
U Italiji nema Divljeg zapada, nema granice,
nema razbojnika, nema Indijanaca,
Zlatne groznice.
Stoga poriv za snimanje ovih filmova nije povijest,
nego sam film.
I dok je američki vestern mit,
talijanski vestern je mit o mitu.
Osobno,
stavio bih te filmove točno na razmeđu
između nekoliko različitih struja:
talijanske komedije,
antičkog kazališta, epova to jest
talijanskih antičkih epova, kriminalističkog filma
i doista čistog modernizma,
filmskog modernizma.
Vjerujem da je to početak modernog filma.
Postoji novi holivudski film, klasični film.
I mislim da točno tamo gdje klasični film prestaje,
a Novi Hollywood počinje, stoji:
"dolarska trilogija".
DOBAR, LOŠ, ZAO
Zvao je to Amerikom.
Američkim zapadom.
Bio je to mitski Američki zapad, koji nikad nije postojao.
Koristio je iznimnu stjenovitu španjolsku topografiju
kako bi stvorio svijet prostranstava.
Mislim da svi njegovi pejzaži, njegove lokacije,
bilo da je to Almeria,
sve poznate lokacije koje je Leone koristio za svoje vesterne,
sve su jako izgledale kao Amerika.
No zato što je koristio vrlo jednostavnu pozadinu
prednji je plan bio izniman.
REDATELJ
U Libérationu, prije 30 g.,
izašao je upitnik.
U njemu su bili odgovori 200-ak redatelja.
Pitanje je bilo: "Zašto snimate filmove?"
Meni se istaknuo odgovor Davida Lyncha:
"Da stvorim svjetove i vidim rade li."
Leone je stvarao svjetove koji su radili.
DOBAR, LOŠ, ZAO
Dobar, loš, zao i Za šaku dolara,
to su putovanja.
Herojske odiseje.
Po svemu su epski.
Nisu to samo dvoboji i bitke, nego i svi trenuci između.
Osjećajnije.
REDATELJ
Takvo nešto može stvoriti samo film,
samo redatelj može to prenijeti na platno.
Scenarij to ne prenosi,
ni bilo koja druga forma
na isti način.
On je jedan od onih filmaša
koji mi na vrlo očit način pokazuju
što redatelj može učiniti.
Prvo sam vidio Dobar, loš, zao.
Bio sam dijete,
no mislim da nisam shvaćao da gledam film
koji je snimljen prije desetljeća, dva, tri.
Izgledao je kao nešto potpuno novo,
bezvremeno i suvremeno.
Dvoboj na kraju filma
zapravo je dugo čekanje,
pri čemu oni samo stoje tamo.
Pravi heroj je kamera
jer se vrti.
Vrti se uokolo, u ritmu glazbe.
Ako si živ i to gledaš, srce ti jako udara.
Iznenada,
začuje se zvuk koji je skoro kao jedan hitac, a svi su pucali
i pravi ljudi padaju mrtvi.
U većini pustolovnih filmova,
to bi bila beskrajna scena
gdje se svi love
i ranjavaju i razgovaraju,
samo govore...
Morricone je riješio taj komplicirani dramatski problem.
Istraživali smo
dva motiva za moj posljednji film
koji se zove Sagni se!
Tata je imao referentne točke s kojih nikad nije skretao.
Mogao bih mu reći da je tamo najbolji pjevač na svijetu,
odgovorio bi:
"Možda može pjevati, ali glazbu radi Ennio.
O tome nema rasprave."
Sjećam se kad sam radio svoj prvi film Za šaku dolara,
Nisam htio Morriconea, jer ga nisam poznavao.
Navikao sam bio raditi s drugim glazbenicima.
Sreli smo se dva dana poslije, na inzistiranje producenta.
I u tom smo se trenutku prepoznali.
Sad mislim da trebamo raditi,
moj dragi prijatelj Ennio. Uđimo.
Bili su u potpunoj harmoniji.
Tata i Ennio radili su na tekstu pjesme za Sagni se!
Ennio je bilježio, a tata je rekao:
"Da, ali ovdje malo slađe."
Neka bude malo slađe, radi se o djeci.
Bila je to sveobuhvatna suradnja,
zajedno su kreirali.
Savršena fuzija.
Sjećam se Sergia iz trećeg razreda.
Onda je nestao jer je promijenio školu
i vidio sam ga puno poslije,
kad je od mene tražio da mu pišem glazbu za film
Za šaku dolara.
SKLADATELJ
Rado sam radio na tom filmu,
već sam imao ideju i onda sam je razvio.
Zvižduk i instrumenti koji prate zvižduk
vrlo su maštoviti instrumenti koji s njim nemaju veze,
sve neobične udaraljke.
Spoj instrumenata i zvižduka,
električnih gitara, glazbena tema i vestern.
Sve je bilo novo i promijenilo glazbu.
Glazba je zvučala skoro kao iz lunaparka.
Zvučala je kao spoj Beach Boysa, Duanea Eddyja
i Divljeg zapada, snimljena u kupaonici.
ZA ŠAKU DOLARA
U svim filmovima
svaki sam put mijenjao fizionomiju glazbe.
Muzička kutija u drugom filmu bila je dio scenarija, priče.
Ipak, nije uvijek bila u sceni.
Ponekad, kad kutija nije bila u sceni,
postajala je nešto apstraktno.
Stoga je bilo vrlo važno da preuzmem taj aspekt zvuka
u odnosu na priču.
U Bilo jednom na Divljem zapadu,
usna harmonika postaje protagonist.
Da, samo daj. Sviraj usnu harmoniku.
Sviraj, tako da ne možeš srati.
Samo pazi na pogrešne note.
Ovakve?
Otkrio je da kad instrument proizvodi zvuk
unutar realnosti slike,
a mi ga ponovo čujemo kad nije u slici,
taj instrument postaje temeljna evokacija
koja surađuje sa sadržajem filma.
BILO JEDNOM NA DIVLJEM ZAPADU
Ovo mu je bilo važno otkriće.
Neke ti brat bude sretan.
Usponi i padovi u glazbi i cijela zvučna kulisa
vrlo su jedinstveni i izuzetno dramatični.
REDATELJ
Različiti potpisi i melodije
skoro su poput rečenica.
Prenose informaciju, a ne samo emociju.
Kad se pojave svi riffovi
različitih instrumenata,
oni su u konverzaciji s publikom.
Morricone je svakako koautor Leoneovih filmova
jer ih ne možete zamisliti bez Morriconeove glazbe.
Bilo je to lijepo od njega.
Nisam pisao scenarije.
Svakako je mislio da značenje glazbe uz sliku
i realistični zvukovi filma nisu dijalog,
ali su bili važni kao i dijalog,
nešto više od dijaloga:
apstraktna interpretacija riječi.
Glazba je bitan dio pripovijedanja u Sergiovim filmovima.
Leone je imao oči, a Morricone uši
i činili su jednako velik tim kao i Hitchcock
i, znate, Herman.
Sergiovi filmovi bili su tako dobri da su podnosili i lošiju glazbu
od one koju sam pisao.
Glazba nije dio filma, ona ga interpretira
u skladu s konceptima koje kompozitor posuđuje filmu
i naravno redatelju.
BILO JEDNOM U AMERICI
Ono što glumac misli, a ne izgovara,
može se predstaviti glazbom.
Pogled nepokretnog glumca
koji je iza ili ispred sebe osjetio nešto nepodnošljivo.
Sin ministra Baileya.
Zove se David, baš kao i ti.
Bila je puna sumnji, uspomena,
groznih stvari ili vrlo jednostavnih stvari.
Morriconeova glazba davala je novu dimenziju likovima
i naglašavala više psihološku bit lika.
Kad su trebali odigrati emocionalnu, posebnu,
sentimentalnu scenu s glazbom u podlozi,
ponekad bi zastranili i rekli:
"Ne zanima nas što treba snimati u tišini.
Ostavit ću glazbu u pozadini
jer mi pomaže.
Sredit ćemo to kasnije u sinkronizaciji."
Kad je na setu glazba,
događa se nešto posebno i sveto.
Svi se moraju jako koncentrirati.
REDATELJ
Prisutna je jedna viša harmonija koja na najbolji mogući način
spaja rezultate svačijeg rada.
Ovo je jedna posebna scena koju snimam bez zvuka jer se vidi
očima protagonista
koji se pokazuje tek na kraju dugog kadra snimljenog kamerom u vožnji.
Šalje malo manje dima.
Malo manje dima!
Snimanje.
Klapa. 28-1, prvi put. Akcija.
Glazba svakako igra jednu vrstu središnje uloge.
Kao da je nijemi film,
kao neki koncept nijemog filma, koji je naravno,
imao zvuk,
uvijek ga je očito pratila glazba.
Možda je Sergio Leone posljednji veliki stvaratelj nijemog filma.
On je svakako dao izuzetnu snagu slici.
Sergio je puno radio na tišini.
Čijoj tišini?
Tišini glumaca, likova.
Tišini u kojoj se gleda scena.
Ta je tišina iskrena, predstavljena glazbom.
Glazba u tom trenutku predstavlja samu sebe
kao središnja točka te određene scene,
onog što se dogodilo ranije i onog što će se dogoditi kasnije.
Upravo glazba priča prošlost i budućnost filma.
Leone je stvarno znao kako stvoriti usamljenost i izolaciju
minimalnom upotrebom vrlo specifičnih zvučnih efekata.
Moj otac puno pažnje poklanjao je zvukovima.
A u Enniju je pronašao i više od plodnog tla za to.
Da?
S alatima, dobro.
PROIZVOÐAČ ZVUKA
Koristili smo ove cipele za De Nirove korake
u Bilo jednom u Americi.
Radio sam s Marinellijem, Sergiovim proizvođačem zvuka.
Sve se reproduciralo u studiju.
Danas pomažu računala.
Prije je trebalo
biti spretan u studiju.
Leone se mrštio,
ali bio je jako drag, zapravo.
Bio je duhovit i pohvalio bi dobro obavljen posao.
Kad uđe u polje,
daj mi zvuk konja u pozadini,
kako bismo pokazali da je konj tu.
Jednaki zvuk.
Neka bude malo manje prodorno, inače baš smeta.
Uvijek se nađem s proizvođačem zvuka.
Šalili smo se:
"Neka proizvođač zvuka bude tiši jer treba doći glazba."
To su bile naše šale, zafrkancija.
Morricone je poseban.
Kad uđeš u neki prostor, tu je neko samopouzdanje.
Šalilo se.
Jednom, dok je montirao zvuk, u dogovoru s Leoneom,
Fausto je promijenio glazbu.
Ennio je znao zaspati u hodniku
i Fausto bi polako stavio glazbu drugog skladatelja, u dogovoru sa Sergiom.
U tom bi se trenu probudio.
"Što se događa?"
A on bi odgovorio: "Ne sviđa ti se?"
MONTAŽER ZVUKA
Upoznao sam Sergia kad sam radio
na filmu Dobar, loš, zao.
Od tada sam, pa sve do
Bilo jednom u Americi, sve sam montirao.
FILM SERGIA LEONEA
Leone stvara vlastitu ekspresivnu revoluciju
unutar svog područja.
Početak filma Bilo jednom u Americi.
najbolji je primjer.
Te duge uvodne špice ušle su u povijest.
Škripa mlina i sve drugo.
Napravio je prekrasnu glazbu, kao i uvijek.
Kad smo počeli montirati, Ennija nije bilo.
Zato mi je rekao:
"Fausto, maknimo ovu glazbu."
"Sergio, jesi li siguran?" "Maknimo ovu glazbu."
Ti realistični zvukovi nisu negacija
Morriconeove glazbe.
Oni su plod njihove intenzivne suradnje.
Kad smo montirali zvuk Ennio Morricone je dolazio gledati.
Prvo bismo šutjeli.
"Sergio, napravio si najljepšu glazbu u povijesti."
Ne bi se ljutio!
Film je 70 godina bio umjetnost sinteze.
Leone nam je pokazao
da je moguće ispričati čovjekov život u 90 minuta
i pokazao nam je kako se vrijeme može zaustaviti,
produžiti, transformirati, multiplicirati
i kako film može biti i umjetnost pripovijedanja o čekanju,
pripovijedanja onog što se ne događa.
To je pripadalo književnosti, ali ne i filmu.
Muha zarobljena u cijevi pištolja bila je moja ideja.
Svakako sam se hvalisao o tome pred Sergiom kasnije.
Nikad ne osjećate muke montažera slike
koji nužno mora zatvoriti jednu situaciju
da bi napravio mjesta za drugu.
Priča mora moći disati.
To osjećate i to je posebno, novo i savršeno.
Bilo jednom na Divljem zapadu umjetnički je film
jer sam ga namjeravao ispričati kroz parabolu,
kao da je riječ o bajci,
ili vesternu koji priča priču o američkoj naciji.
Bilo jednom na Divljem zapadu Leoneovo je remek-djelo.
To je vestern, ali i nije.
To je elegija određenoj formi filma.
Bio jednom
mladić koji je gledao vesterne.
Bio jednom žanr vesterna
prije nego što je izgubio kvalitete bajke.
Bio jednom u povijesti
trenutak postojanja granice koju je poništio
dolazak željeznice.
Svi ovi "bio jednom"
i zašto zajedno ne naprave posljednji rekvijem za vestern?
I tako on spaja dva lika iz talijanskog Novog vala,
ne uobičajene scenariste,
ne L. Vincenzonija niti S. Donatija,
nego Bertoluccija,
koji je snimio jedan film i pomagao s drugima
i Darija Argenta,
filmskog kritičara za Paese Sera, rimske večernje novine.
REDATELJ
Bio sam vrlo mlad.
Bila mi je velika čast družiti se sa Sergiom Leoneom.
S Bernardom i sa Sergiom
napisao sam taj sinopsis koji je postao temelj za film.
U početku smo se sastajali kod Sergia.
Pa onda jedan dan kod Bernarda, jedan dan kod mene.
Posao je trajao dugo, dva ili tri mjeseca.
Glavni je lik žena.
Do tada nije radio sa ženama.
Mislim da je zato uzeo Bernarda
i mene jer smo bili mladi.
Mislio je da tadašnji scenaristi, u određenim godinama,
nisu poznavali ženstvenost.
Ja sam napravio prvi dio, a Bernardo drugi.
Nakon toga smo skupa išli
s tim velikim snopom papira u kopiraonicu
i ta je žena počela tipkati.
Dok je ona pisala, mi smo čekali,
htjeli smo ga uzeti.
Bio je strastven u vezi ove priče.
Jako ju je volio, svako toliko bi rekao:
"Divna scena."
Bili smo jako uzbuđeni zbog toga, bio je to važan trenutak.
To je novost.
Likovi postaju važni.
Više nisu lutke koje lutaju kao po šahovskoj ploči
i igraju ulogu u vesternu.
Interakcija među likovima sad je važna.
Stalo nam je kad ubiju McBainove,
pamtimo to do kraja.
BILO JEDNOM NA DIVLJEM ZAPADU
Ovo je novost.
Drukčija vrsta filma,
introspektivnija. To kreće s Bilo jednom na Divljem zapadu.
Obožavam Bilo jednom na Divljem zapadu.
Što je zanimljivo, jer kad sam ga prvi put gledao
opirao sam mu se.
Nakon što sam prvi put gledao taj film,
bio sam ljut, nervozan.
A Leoneovi filmovi nekako su mi bili daleki, strani,
drukčiji od drugih vesterna.
Sergio je uzeo neke vrlo poznate glumce
među kojima se isticao Henry Fonda.
Najljubazniji glumac u povijesti Hollywooda.
Mogu vam ispričati ovu anegdotu. Došao je u Italiju promijenjen.
Bio je netko drugi.
Imao je crnu kosu, zaliske u španjolskom stilu,
čak i crne kontaktne leće.
Ostavio sam ga takvog.
Lagano sam pokušavao odgoditi njegov ulazak.
Svaki dan bih ga zamolio da skine nešto od te svoje maske.
Na kraju sam mu prije samog snimanja rekao:
"Zašto ne bi izvadio i te crne kontaktne leće
zbog kojih ti je pogled tako čvrst, monoton?
Imaš prekrasne i izražajne oči."
I skinuo ih je.
Postavio sam kolica iza njega
i skoro iznenada napravio kružnu vožnju,
te tako otkrio da je ovaj užasan ubojica
ni više ni manje nego Henry Fonda.
I onda je, kao velik i iskusan glumac, rekao:
"Isuse Kriste, sad shvaćam."
Što ćemo s ovim, Frank?
Kad je Leone odabrao Henryja Fonda za ulogu,
koristio je karakterizaciju Wyatta Earpa kako bi zajebao publiku.
Sad kad si me imenovao.
Ne navodi vas da ignorirate činjenicu
da je H. Fonda istinski pozitivac.
On želi da tako započnete.
Želi vas potkopati time.
Želi vas zaprepastiti.
Volio je Johna Forda, Howarda Hawksa,
velike mitove američkog vesterna.
Ipak, osjećao je potrebu da njihove priče ispriča na drugi način.
Sad moram ići.
Uvijek sam volio C. Cardinale.
I činjenica da je ona u Dolini spomenika
bila je vrlo američka.
Vrlo američka.
To je bio talijansko-američki koktel,
da je ona ondje.
To je bilo hrabro i predivno.
Bit će to lijep grad, Sweetwater.
Peckinpah i Leone,
na svoj način, shvatili su snagu Fordovih filmova.
Uzeli su magijski aspekt i preokrenuli ga u drugom smjeru,
posebno prema kapitalizmu,
eksploataciji, ugnjetavanju, ratu, izgradnji carstva.
Ne borim se da nametnem svoje ideje drugima,
nego da drugi ne nametnu svoje ideje meni.
Zabava mora biti sredstvo, bicikl kojim se stiže
do određenih tema koje nas zanimaju,
ali bez zauzimanja određenog stava.
Zauzimanje stava znači da je riječ o reklami,
a takva mi se vrsta filma ne sviđa.
Nije snimao lake filmove.
Bili su to teški i politički filmovi.
Iza njih je stajalo puno razmišljanja i truda.
REVOLUCIJA JE ČIN NASILJA. MAO CE-TUNG
SAGNI SE!
Ne bih to napravio na tvom mjestu.
Zašto?
Tada se snimalo puno filmova,
u šezdesetima, koji su bili anti-vesterni.
Bilo je to vrijeme revidiranja, revidiranja mita.
Usvojio se anti-mitski pristup. Mit je loš.
Evo stvarnosti.
Daj, nemoj mi o revoluciji!
Znam sve o revolucijama!
Oni koji čitaju
idu siromašnima koji ne čitaju
i kažu: "Vrijeme je za promjenu!"
Znam o čemu govorim kad govorim o revoluciji.
Jako ga je zanimalo snimiti
antirevolucionarni film o Meksičkoj revoluciji,
koji pokazuje kaos revolucije i, na kraju,
uspjeh militarizma.
Oni koji čitaju idu onima koji ne znaju čitati,
kažu: "Treba nam promjena."
Pa siromašni uvedu promjenu.
A onda oni koji čitaju
sjednu za velik stol
i razgovaraju i jedu.
Ali što je sa siromašnima?
Mrtvi su!
To je revolucija!
Čak i ovdje govori o nekim temama
sa svog stajališta, stajališta djeteta koje se sjeća igranja,
ali koje već zna kako funkcionira svijet odraslih.
U Sagni glavu! nalazimo referencu na
Fosse Ardeatine, poznati masakr
SS-a nad rimskim civilima,
koji se dogodio kad je Leone imao 12 ili 13.
On će tako utkati vlastitu povijest
i povijest koju je proživio u ove filmove.
S talijanskom ljevicom pošlo je loše
i puno je ljudi loše ocjenjuje.
Ali Pasolini je rekao: "Ne slažem se s politikom,
ali to je važan rad."
Danas to izgleda kao izgubljeni dio slagalice
između Bilo jednom na Divljem zapadu i Bilo jednom u Americi.
Ne znam je li to bila namjera,
ali tako to sad izgleda.
Krajem 1967., početkom 1968.,
otputovao sam u Ameriku kako bih snimio
"Bilo jednom u Americi".
Dugo sam nosio tu ideju.
BILO JEDNOM U AMERICI
PRODUCENT
Bio sam u Cannesu
i na terasi hotela Carlton
vidio sam nekoga tko je nalikovao ili na Budu,
a znam da je Buda mrtav...
Mogao je to biti O. Welles, ali upravo smo ručali
u Los Angelesu.
Ostao je samo Leone.
Prišao sam mu i predstavi se.
"Vaš sam veliki obožavatelj. Htio sam vas upoznati."
Rekao sam mu: "Već dugo nisam vidio neki vaš film."
Rekao mi je odati tajnu.
"Odbijam filmove
posljednjih 11 godina
jer želim snimiti samo taj jedan."
Bilo jednom u Americi.
Pitao sam: "O čemu je film?"
U trenu kad sam to izrekao,
imao sam četverosatni opis filma,
kadar po kadar.
Zapravo sam mu bio potpuni stranac.
A Sergio Leone je bio među najvećima.
Rekao sam: "Vau!"
Vrlo sam tvrdoglav, vrlo uporan.
Zapravo, radim filmove koje volim.
Moram organski voljeti film, iznutra prema van.
A između 1971. i 1983.
pokušavao je to snimiti.
Valjda rekord u povijesti filma.
Sergio Leone!
Postaje glavna figura festivala u Cannesu.
Tamo je redovno i dio filmske kulture,
ali se odmara.
Ponudili su mu Kuma. Odbio je.
Kad me pitaju: "Je li Leone autor?"
Koliko bi velikih filmaša odbilo Kuma
da bi snimilo film koji doista žele?
Zašto niste ništa napravili dvije godine?
Zapeo sam. Cijela je to priča,
mislim da je publici poznata.
Bilo jednom u Americi?
Da, riječ je o tom filmu.
Počeo sam skraćivati i ne mogu odbaciti knjigu.
Nadam se izvući iz blokade, vidjet ćemo.
Dugih deset godina, ako ne i duže, to je bilo u fokusu.
Sjećam se kad nam je pričao o filmu
prije negoli ga je napisao.
Mislim da nam je tata pročitao scenarij barem sto puta.
Navečer bi rekao:
"Promijenio sam ovo."
U početku se film trebao zvati Bila jednom Amerika.
Onda je rekao da je pretenciozno.
Sergio je imao Bilo jednom u Americi
u glavi, s njim je lijegao, s njim se budio.
To mu je bila ljubavnica.
Razveselili smo se da mu se san konačno ostvaruje
kad je Arnon Milchan ušao
u njegov i u naš život.
Kao dijete rekao sam: "Ovo je ludo. Ovo je čudesno. Napravimo ovo."
Priča je savršen nastavak triptiha,
a time i prilika za gangsterizam,
američke uspomene,
prilika Europljaninu mog porijekla
da iskaže ljubav prema američkom filmu.
Podnaslov filma može biti:
Bila jednom jedna vrsta filma.
Volim zadnji dio kad moj lik stariji.
Dugo smo radili na šminki s Manliom Rocchettijem.
Sad je lako.
Ne trebam se gnjaviti.
Boja je bila važna značajka.
Evo boja.
Pravi tonovi su smeđi i bež.
Ovo je kazalište Lyric, napravit ćemo isto.
Bilo jednom u Americi moj je otac.
Njegove velike ideje.
Želim gornji rakurs orkestra.
Izgleda kao da je iz slikovnice.
Zbog svoje melankolije
i odnosa prema prošlosti.
Mislim da je to bilo Sergiovo pismo svijetu.
Film koji je stvarno želio
i s kojim se mogao identificirati, povezati.
Na neki način, Bilo jednom u Americi
očito je jedan od zadnjih filmova svoje vrste.
Ogromna produkcija
velikog europskog umjetnika u Americi.
Bilo mi je 11 g.
Na početku snimanja
imala sam 11 godina i napunila 12 tijekom snimanja.
Nisam bila dijete koje je željelo biti glumica.
Nisam bila dijete očarano filmovima,
nisam ni gledala puno filmova,
ni znala puno o filmu.
Snimanje tog filma bilo mi je veličanstveno iskustvo,
ali nisam znala u što se upuštam.
I kakvo čudesno prvo iskustvo,
gledati ga kako snima. Mislila sam:
"Ovo je nevjerojatno. Ovako se radi film?"
Samo gledati gdje stavlja kameru,
pažnju i preciznost
i promišljenost s kojom je sve radio.
Nisam sigurna da bih bila glumica da nisam snimila taj film.
Tijekom snimanja prve scene svi smo bili napeti
jer je prošlo toliko puno godina.
Meni je to bilo kao da prvi put snima.
I tata je bio jako uzbuđen,
napokon je mogao
započeti svoj veliki san.
Prije nego što smo počeli snimati,
nakon skoro godine dana pripreme,
Sergio se ozbiljno posvađao s De Nirom
u vezi s izborom jednog glumca,
u zadnji čas.
Ja ludim.
Kažem: "Bobe, uložio sam toliko puno novaca,
ne možemo mu sad otkazati."
A Sergio je sjedio tamo, kao Buda.
Pogledao ih je i rekao:
"Znaš što, ovo nije film
sa Sergiom Leoneom koji režira Robert De Niro.
Ovo je Leoneov film s Robertom de Nirom.
Dogovorimo se.
Pogledaj sve probe koje smo napravili.
Pronađeš li nekog boljeg, složit ću se s tobom."
De Niro je pogledao, došao nakon par sati i rekao:
"Znaš što? Slažem se. Imaš pravo ti, a ne ja."
Od tog trenutka
bili su skoro kao otac i sin ili ujak i nećak.
Voljeli su se.
Ništa nije nametao glumcima.
Puštao ti je da radiš što misliš da je najbolje
onako kako to, prema tebi, treba raditi.
Davao bi ti upute, naravno.
Ali nije bio netko tko ti je stvarao pritisak.
Dobro je znao s glumcima.
Jedan smjer.
Dolar i dvadeset.
Dugo je trajalo.
Radio sam na tome skoro godinu
i imao osjećaj da ga Sergio ne želi pustiti.
Nije nalazio način kako prikazati moj povratak
u New York, sjećam se.
Rekao sam sebi, a možda i drugima:
"On ne želi završiti film."
Samo ide dalje.
Stil i način na koji je to napisao i režirao,
izgledalo mi je da je to zbog toga.
Mislim da je u taj film izlio svoje srce i dušu
i mislim da mu je to najbolje snimljeni film.
To je njegov najpromišljeniji film, što se tiče vremena,
razmaka likova i likova koji stare i dva različita seta likova
koji igraju različite uloge u različita doba,
u različitim godinama.
Bilo je to ogromno platno.
Najambicioznije platno na kojem je slikao.
Zapravo je snimio film i snimio ga je vrlo nostalgično.
Ali gledao sam svaku scenu koja se događala
u realnom vremenu.
I nekako su mi nedostajali ti likovi.
Osjećao sam nostalgiju za njima
i zbog brzog protoka vremena.
Od filma koji se trebao snimiti u pet mjeseci,
u 11. mjesecu snimanja shvatio je
da nije potrošio budžet.
Bio je jednako kreativan kao producent
kao i redatelj.
Rez!
Uvijek me impresionira redatelj koji želi ispričati priču,
čak i ako mene ona nije privukla, uvijek ima nešto.
Osjećaj koji ostavlja,
rad i ljubav uloženi u nju. Moraju je snimiti.
A to pomaže da postane posebni projekt
koji će se pamtiti još mnogo godina.
Dođi i sjedni.
Bože! Bila sam prestravljena.
To mi je bio prvi poljubac.
Bilo me tako strah, užasavalo me.
"Dragi je moj bijel i rumen,
Glava je njegova kao zlato, zlato čisto
Obrazi su njegovi kao lijehe mirisnog bilja."
Iako se nije oprao od prosinca.
Užasavala sam se scene.
A kad sad gledam na to, to je najčedniji poljubac u povijesti.
Tako je čedan i jednostavan. Ali meni je
to bilo tako važno.
Netko je tamo.
Sjećam se da je Sergio bio
tako nježan u vezi toga.
Zaplakat ću.
Bio je tako drag jer je bio
kao roditelj i zaštitnik.
Sjećam se da me pitao: "Jesi li danas spremna?
Spremna za tu scenu?
Možemo snimiti i drugi dan ako hoćeš,
ako nisi spremna." Mislim, tko je takav?
Mislim da taj osmijeh predstavlja njegovo djetinjstvo i kako je uzbudljivo
biti dijete.
Rekao sam sâm sebi da ili sam idiot
ili gledam jedan od najvećih filmova u povijesti.
Istovremeno, prvo je trajao četiri i pol sata.
Došlo se do kompromisa od 4:15
i na kraju smo dobili 3:45.
Bilo je kao, ako želiš propasti,
propadni u stilu, kao Titanic.
Bit će vrhunski uspjeh ili vrhunski neuspjeh,
ali ništa između.
Nikad nije tražio odobravanje ili dobrohotnost filmske kritike.
Stigao je s Bilo jednom u Americi.
Iznenadila ga je graja
s kojom je film primljen na filmskom festivalu u Cannesu.
Njegovo iznenađenje kad je aplauz trajao 15 do 20 minuta
u dvorani...
Sjećam se pogleda u njegovim očima
koji drugi nisu primijetili,
ali ja sam osjetila njegovu emociju.
Razveselile su ga kritike sljedećeg dana.
Kao i obično, kako bi napravio i u svojim filmovima,
nije to dobro završilo.
Imali smo projekciju u Bostonu.
Došla je cijela uprava Warner Brothersa i Ladda.
Kad je sve završilo, sjedio sam u dva ujutro u hotelu
i došla je uprava Warnera i rekla mi:
"Otkazujemo sutrašnju projekciju u Washingtonu
i skratit ćemo film."
Rekao sam: "Što? Ne smijete. Mene se pita."
Potpisao sam. A Sergio mi je točno rekao
da ne može duže od dva sata i 45 minuta.
Tako da su mogli što su htjeli.
Ovo me najviše brine:
da ga se odreže na dva sata i 45 minuta
treba raditi novu montažu i to više nije moj film.
Vidio sam ga skraćenog
i to mi je smetalo s kreativnog stajališta.
Sergio je čekao 11 g. da snimi ovaj film
i potrošio još tri godine.
Znači 15 godina,
odjednom, odlazi u dim.
Mislim da ga je to jako opteretilo.
Da sam bio on, zanimalo bi me
vidjeti ruševine koje su ostale.
On to nikad nije htio pogledati. To je bila njegova kreacija.
U ruke mu je došla knjiga Harrisona Salisburyja
o opsadi Lenjingrada između 1941. i 1944., 300 dana.
Htio je snimiti
prvu ikad sovjetsko-američku koprodukciju.
Sjećam se da je išao u Lenjingrad, gdje je ispričao cijeli film.
Postojala je stranica napisana tamo,
imao je film u glavi.
Uvodna scena bi bila...
Vidite ruke Šostakoviča dok svira
Lenjingradsku simfoniju.
Kamera prolazi kroz čipkane zavjese.
Tu je rijeka i sve što se na njoj događa.
Preko čekaju
redovi tenkova.
Idete iznad tenkova, kamera pokazuje sve njih.
Dolazi do zapovjednika.
Dolazi do njegovog lijevog oka.
Kaže: "Pucaj!"
Razmišljao je o De Niru.
Njegov suradnik Tonino Delli Colli
promucao mu je:
"Znaš da ćemo svi umrijeti u Rusiji?
Smrznut ćemo se na minus 40 °C,
ti bolestan, u rovu...
Zar ne možemo snimiti dobar krimić u Parizu?
Zašto ne snimamo u kazalištu? Već smo stari."
Uvijek mi je govorio kako želi snimiti taj film.
S vremena na vrijeme, pitao bih ga:
"Imaš li već scenarij? Daj da ga pročitam."
Odgovorio bi: "Još ne."
Znao je da ga ne može napraviti.
TIŠINA
Učio sam od grandioznosti
i snimki s krana
te cijele njegove filmske tehnike,
ritmičke montaže.
Da, učio sam i uzeo sve što sam mogao.
Neki dijelovi našeg posla
slični su mehaničaru i korištenju starih alata
koji su oduvijek tu i nalaženju načina
da unesemo vlastita razmišljanja i osobnosti u njih.
Tako sam proučavao Leonea i naučio kako...
Pa, zapravo bih dao sve od sebe da izmislim nove strojeve.
Način na koji sve odjele spaja u jedan veliki orkestar
koji je tako fino uštiman za složene osjećaje
koji se izvode ispred vas.
To me uvijek inspirira.
Kod njegovih filmova primijetim
da ne izgledaju kao da su iz nekog određenog doba.
Kao da su uvijek jednako svježi.
I teoretski, i dalje će ostati svježi,
još desetljećima i generacijama.
Izgleda suvremeno i to je povezano
s modernizmom i ironijom,
ali modernizam je ljepota i odvažnost tih filmova.
Kao da idete u galeriju vidjeti slike
nekog revolucionarnog umjetnika. Opčinjeni ste.
Kao što u Leoneu vidite Kurosawu,
vidite ga i u Ratovima zvijezda.
I to je ispravan razvoj umjetničke forme.
Voljela bih da sam mogla
biti s njim i kad sam odrasla.
Nitko prije ni kasnije nije radio takve filmove.
Pronašao je brend
i način pripovijedanja
kojem se nitko nije približio.
Prošlo je 38 godina
otkad sam prvi put došao u Italiju kao mlad glumac
mladom redatelju, Sergiu Leoneu.
Taj je događaj bio pozitivna
prekretnica u karijeri i jednog i drugog. Sergio, puno ti hvala.
Lav za Leonea.
Što biste rekli Sergiu da je još živ?
Znate: "Hvala za uspomene."
Nedostaje mi redatelj, meni i cijelom svijetu.
Nedostaje mi i osoba koja je tražila najbolje od mene
i znala da to mogu pružiti.
Što biste rekli Sergiu danas?
Ja, osobno: "Kako mi nedostaješ", samo to.
Vrati se.
Zahvalila bih mu, bezobraznici.
Čekajte, smirit ću se.
Koliko je prošlo? 35 godina?
Rekao bih mu: "Hvala za toliko mnogo ideja
preko tvojih filmova, koje sam prilagodio
i pretvorio ih u svoje ideje.
I uvijek ćeš mi biti jedan od divova
na čijim ramenima smijem stajati."
U Djangu,
napravili smo krupni kadar lica snjegovića
i, kad smo završili, majstor rasvjete došao je i rekao:
"Napraviti Sergia na snjegoviću?
Čista bezobraština!"
Ekstremni krupni plan, to je Sergio.
Cijela ekipa zna što je Sergio.
Cijela ekipa.
Titlovi: Lylo Preveo: Ana Bisko