Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Sergio Leone, az ember, az Egy maréknyi dollárért,
a Pár dollárral többért
és a A jó, a rossz és a csúf alkotója,
most bemutatja legnagyobb filmjét, az Egy marék dinamitot.
Akkor jöttem rá, hogy ő az a fickó,
aki a másik három filmet rendezte,
Sergio Leonénak hívják.
Csapó, kérem!
Serata America, interjú Leonéval. Első csapó.
Egy pillanat. Jó.
A mozi számomra mindenekelőtt egy nagy show,
ahol az álruhás élet eseményeit mutatják be.
A saját élmények elmesélésének eszköze,
a történelmi vagy pszichológiai tapasztalatoké,
mindig a mesén és a mítoszon keresztül,
a show-n keresztül.
Moziban születtem.
A moziból élek, mozit olvasok,
mozit nézek.
Számomra a mozi az élet, és fordítva.
Hogyan lehetne elfelejteni
a gyerekkor világát?
Minden filmemet áthatják ezek az érzések,
az Egy maréknyi dollárért-tól a Volt egyszer egy vadnyugatig.
Hiszen az én filmjeimben
a világot a gyerekek ítélik meg.
Az összes filmjét megnézve,
az a férfi belül és a felszínhez közel még kisfiú volt.
Egy fiú, aki cowboyt játszik,
egy fiú, aki szereti szórakoztatni a barátait,
egy szórakoztató,
aki nem nem volt annyira előkelő, mint szórakoztató,
de szórakoztatóként alapvetően nagylelkű volt.
Látod ott fent azokat a kis oszlopokat?
Nem voltak ott.
Oszlopok helyett mi,
10-12 éves fiúk, nagy evezőlapátokkal,
50-60 kilométeres sebességgel jöttünk le a csúszdán.
Egy kék lavina, amely lent nem talált szíves fogadtatásra.
A környéken hemzsegtek a németek,
1942-1945-ben vagyunk.
Az első westernem.
Egyszer kérdezték tőlem, milyen értelemben voltak
személyesek Leone filmjei?
Tudod, zsánerfilmeket készített,
western, bűnügyi, stb.
Azt mondtam, három okból mélyen személyesek.
Először is egy gyerekről szólnak,
aki nagyrészt Trasteverében nőtt fel,
aki emlékezett arra, hogy az 1930-as években,
Mussolini alatt, hollywoodi filmeket néztek.
Amerikát a szabadság, a modernitás mintájának tekintették.
Teljesen más dolog volt.
Látthattad ezt a másik világot,
és ez a Trasteverében felnövő srác
szerette azokat a meséket.
Önéletrajzi jellegűek,
másodszor azért, mert 1943-1944-ben,
a partraszállás után
az amerikaiak északra mentek, és Rómába érkeztek.
És Leone azt mondta, hogy ez igazi sokk volt,
először találkozni a való életben amerikaiakkal.
A katonák, akik üldözték a nőket,
akik cigit árultak feketén,
és katonaként viselkedtek.
Semmit sem láttam bennük azokból a karakterekből,
akiket a képernyőn láttam.
A kiábrándultság, hogy tinédzserként
valódi amerikaiakkal találkozik.
És a harmadik a mód, ahogyan önéletrajziak voltak az,
ahogyan filmrendezővé vált
1949 és 1959 között, amikor 35 filmen
dolgozott rendezőasszisztensként.
Elmondhatom, hogy szinte filmforgatáson születtem
mert anyám fiatal színésznő volt Gallinál.
Gyerekkoromban apám az utolsó filmjét készítette
a fasizmus miatti sokéves távollét után.
Antifasiszta volt, ezért politikailag üldözték.
L'ULTIMA VITTIMA ROBERTO ROBERTI
Apja, Vincenzo Leoni igen
kiemelkedő színész és rendező volt
az olasz némafilmek kezdeti napjaiban,
Roberto Roberti művésznéven.
LA CONTESSA SARA ROBERTO ROBERTI
Francesca Bertini kedvenc rendezője volt,
aki az olasz mozi sztárja volt,
és néhány évig a nemzetközi mozi sztárja.
Ő volt Bice Waleran rendezője, aki később a felesége lett,
és remek némafilmdíva is.
Amikor az olasz mozi válsága kezdődött,
Vincenzo Leone és Roberto Roberti rendezte
a legszebb filmeket az 1920-as években,
mint a Fra' Diavolo.
Vincenzo Leone népszerű mozit akart csinálni,
mindenkinek elérhetőt,
és ettől megnemesedik.
Az a benyomásom, hogy Sergio
ugyanazon az úton járt, mint az apja.
Az egyetlen alkalom, amikor Sergio alig tudott megszólalni
könnyek között,
amikor az apjáról beszélt.
NOËL SIMSOLO FILMTÖRTÉNÉSZ
Régi olasz filmek
filmfesztiválja volt,
és azt mondták neki, hogy az apja
filmjét másik teremben játsszák.
Kiment a teremből megnézni az apja filmjét,
és nem akart utána beszélni.
Sírva távozott.
Apám csalódottságával születtem,
hogy nem azt tette, amit akart,
de reggeltől estig a moziban élt,
a filmekről beszélt, és nekem öntötte ki a lelkét.
Szóval az első időben, úgy 14 éves koromig
teljesen idegenkedtem ettől a környezettől,
ettől a szakmától.
Amikor apám úgy döntött,
hogy visszavonul szülővárosába,
Torrella dei Lombardi Irpiniába,
fura módon nagy késztetést éreztem, hogy folytassam, amit csinált.
Szinte kötelezettségként
szakadt rám.
Leone valójában az ötvenes évek végén
nagyon sokat rendezett,
csak a neve soha nem szerepelt filmen.
1960-ban lehetőséget kap saját film elkészítésére.
A RODOSZI KOLOSSZUS
Megértette, hogy az ő útja az epikus film,
az abszolút hős főszereplőről szóló film.
Egy koncepciót szeretnék megcáfolni.
A "Rodoszi kolosszus" egy ironikus film.
A karakter egy playboy.
- Mi ez a parfüm? - Rózsa, unokám.
Rodosz egyben a rózsák szigete is.
És a szép nőké is, szerintem.
A meglévő díszletfotókból
láthatjuk, hogy már ő a beállítás ura.
Valóban én diktáltam az epikus vígjáték műfaját.
Szerintem mindig a műfaj volt az első szempont,
szóval nem hiszem, hogy valóban meg akarta hódítani
az emberi szív mélyét.
Megpróbált az őt érdeklő műfaji
archetípusok mélyére jutni,
és ez hasonló ahhoz, ahonnan én jövök.
És természetesen Leone haszonélvezője,
nem az én generációm, hanem a a következő generáció volt,
az én nemzedékem utáni,
és minden bizonnyal Quentin Tarantino volt,
akit szerintem születésükkor elválasztottak Sergiótól,
és komoly hasznot húzott Sergio hatásából.
QUENTIN TARANTINO RENDEZŐ
A Kill Billben
a Becstelen brigantykban és a Django elszabadulban
mindig a műfaj az első.
A műfaj az első, ami fontos,
és azt hiszem, Leone ezt akarta,
különösen a westernfilmjeiben.
A rövid szivar a névtelen férfié.
Az ügynököm felhívott és azt mondta:
"Azt akarom, hogy csinálj egy westernt Olaszországban."
És azt mondtam: "Nem tudom. Egy hónap szabadságot kaptam.
Szabadságot kaptam.
És most azt akarod, hogy csináljak egy westernt Olaszországban."
És azt mondtam: "Nem, nem akarom ezt csinálni."
Clint Eastwood úszásoktató volt.
Aztán hosszú évekig
ő volt a második színész a "Rawhide" című western sorozatban.
Mi újság nálad, Rowdy?
Az, mint itt. Érzik a birkákat.
Amikor elküldték hozzám, hogy lássam az egyik témát,
"A fekete bárányt", nem szólt egy szót sem.
Az ügynököm azt mondta:
"Beszéltem az ügynökkel Rómában
és megígértem neki, hogy elolvasod."
15 nap alatt megírtam a forgatókönyvet.
Az egész a "Yojimbo" megtekintésével kezdődött.
YOJIMBO, AKIRA KUROSAWA 1961
Leginkább az keltette fel az érdeklődésem,
hogy egy amerikai regényből vették,
egy rejtélyes sorozatból.
Kurosawa átvitte
az ötletet a szamurájokra.
Ezt az ötletet akartam visszahozni.
Azt mondtam: "Ez a Yojimbo, ez az a film, amit szerettem.
Remek ötlet westernt készíteni ebből a történetből."
Azt mondtam: "Ez vagy nagyon jól fog működni,
vagy szörnyű lesz."
És különben is, bejött a forgatásra
és nagyon elbűvölő srácnak bizonyult.
És remekül kijöttünk,
bár én nem beszéltem olaszul,
ő pedig nem beszélt angolul.
Szóval tudod,
sok jelbeszéd és sok ez-az.
A szenvetelensége döbbentett meg leginkább ebben a fiúban,
macskaember volt, lustának született.
Úgy tűnt, elaludt járás közben.
De aztán, amikor eljött az ideje,
különösen gyors
és dinamikus lett.
Ez egy nagyon konkrét klisét adott nekem,
egy varázst a karakternek.
Nem félt attól, hogy őrült legyen.
Úgy értem, tudod...
Pont úgy, ahogyan hozzááll a dolgokhoz.
Imádom csinálni.
És onnantól kezdve ő volt
felelős a karrieremért.
Csodálatos az a munka, amit Eastwoodon végzett.
Ha Eastwood olyan maradt volna, mint az amerikai moziban,
talán sosem lett volna Clint.
Lehámozta róla azt az isteni aspektust,
ami teljesen valószínűtlenné tette.
Üdvözlet, barátom.
Istenné tette őt az emberek között.
Sikerült elhoznia és átültetnie a római szenvtelenséget
Clint Eastwood testébe,
hozzáállásába, modorába,
hogy ravasz, és egyben éber,
dörzsölt, okos.
Helló.
Ciak, először.
Itt vagyok.
Benne voltam a Papi-Colombo filmben,
mert velük kellett elkészítenem az első filmemet.
A debütálásom a szobában volt, ahol a két producer stúdiója volt.
Zajokat hallottam.
GIULIANO MONTALDO RENDEZŐ
Zajokat és hangokat.
Egyszer azt hallom...
És akkor jönnek.
Mr. Sergio Leone volt az,
aki a forgatás mellett mesélt a két producernek a filmről.
Lenyűgöző volt az a szépség és báj, ahogyan a dolgokat mesélte.
Amire még nagyon élénken emlékszem,
az a 14 éves korom, 1964-ben.
Ami nagyon nagy hatást tett rám, az a nyitójelenet volt.
EGY MARÉK DOLLÁRÉRT
A nyitójelenet a zenével és síppal.
Ez egészen egyedi és ritka volt
bármilyen filmben, amit láttam.
TSUI HARK RENDEZŐ
Még diák voltam,
és soha nem gondoltam igazán, hogy beszálljak a filmiparba.
Azt mondhatom, hogy ez az egyik olyan dolog,
ami arra késztetett arra, hogy megtanuljak
filmet készíteni, és rendező legyek.
A Baxterek ott vannak.
A Rojos meg ott.
Én közepén.
És mit csinálsz?
Az őrült harangozónak igaza volt.
Lehet pénzt keresni egy ilyen helyen.
Az ötlet a következő volt:
Harlekin két mestert szolgál.
Don Miguel Rojo, beszélni akarok veled.
Úgy hallom, férfiakat vesz fel.
Lehet, hogy éppen szabad vagyok.
De el kell mondanom, mielőtt felvesz,
hogy nem vagyok olcsó.
Középre áll,
és eladja magát az egyiknek és a másiknak
anélkül, hogy tudnának róla, és összeugrasztja őket.
Készítsen három koporsót.
A hatvanas években láttam.
Szerettük az amerikai zenét és ruhákat.
Mi voltunk, ahogy Jean-Luc Godard nevezte,
"Marx és a Coca-Cola gyermekei."
Szeretjük a nyugati filmeket,
de nem vesszük meg azt, amit képviselnek.
Leone-nak sikerült újra elmesélnie a történetet
egy olyan generáció számára, amely már nem hitt benne.
Bizonyos értelemben, amíg Sergio Leone
saját nyelvén fel nem elevenítette.
És nagyon hálás vagyok, mindannyian,
az egész generációm hálás,
mert nyugati filmeken nevelkedtünk,
Howard Hawks, Raoul Walsh és John Ford, sőt Kurosawa is,
aki egyfajta nyugati keleti filmet készített.
Ezen nevelkedtünk.
Így óriási izgalom volt,
mikor először láttam az Egy maréknyi dollárért c. filmet.
Ford filmjeiben
amikor egy színész kinyitja az ablakot,
mindig az előtte álló hatalmas jövőbe néz.
Az enyémben az ablakot kinyitva
csak rettegés és félelem van,
hogy a szemek közé lőnek.
Amikor elkészült, nem hallottam senkitől.
Soha nem hallottam senkitől Rómában vagy bármi.
Nem hallottam vissza.
Kíváncsi voltam, mi történt a filmmel.
A filmet Firenzében mutatták be.
Pénteken 600 ezer líra volt a bevétel,
szombaton 800,
vasárnap pedig egymillió három.
Hétfőn 100 ezer lírára számítottak,
de másfél milliót hozott.
A mítosz megérkezett Rómába.
De aztán hirtelen aVariety-ben azt mondták:
a westernnek vége, csak egy dolog van,
egy kis western, ami nagyon jól megy ott,
Egy maréknyi dollárért, Clint Eastwood közreműködésével.
És arra gondoltam: "Én vagyok ebben?" Mondtam, nem az volt.
Csodálatos Straniero-nak hívtak.
Az Egy maréknyi dollárért eredeti címe
Hatalmas Ray volt.
Ha pedig a mostani
divatot nézed, akkor ezt kapod:
Ray, a csodálatos, majd a A csodálatos idegen,
ami a második cím volt.
Utómunkában változtatták meg a címet
Egy maréknyi dollárért-ra.
Amikor egy férfi egy 45-össel találkozik egy puskás férfival,
akkor a pisztolyos férfi halott.
Lássuk, igaz-e.
De amit Leone csinált a Clint Eastwood filmeken,
az nagyon különbözött mindegyiktől.
És sok köze volt a tájhoz.
Azonnal tudtad, úgy értem, tudtam, hogy nem a vadnyugaton voltam.
RENDEZTE SERGIO LEONE
MARTIN SCORSESE RENDEZŐ
De emlékszem, arra gondoltam, ez érdekes.
Azt írja, hogy western
de nem olyan, mint egy amerikai western.
A hősök és démonok világát mutatta be.
Ugyanakkor a jó és a rossz
ikonikus szimbólumait is.
Árnyaltan is megmutatta őket,
úgy, hogy a jóban határozottan benne volt a rossz is,
és a gonoszban a jó.
FRANK MILLER RENDEZŐ, KÉPREGÉNYÍRÓ
PÁR DOLLÁRRAL TÖBBÉRT 1965
Olyan karakterek voltak, akik teljesen hihetetlenek voltak.
Hihetetlenek voltak.
Képregényfigurák voltak.
Ismerte a képregényeket.
Nem tudok beszélni
helyette, de ránézek és azt mondom,
tudod, ő az én törzsemhez tartozik,
és én is az övéhez.
Lee Van Cleef úgy néz ki, mint egy képregényfigura.
A képregényfigura szót csak dicséretnek használom.
Arra késztetett, hogy a paneleket
vágóképnek tekintsem,
Így kezdtem el saját rajzokat készíteni kis panelekkel,
azt gondolva, hogy ezek mozgó keretek.
Számomra a Nyugat leginkább mese és képzelet.
Vannak történelmi szereplők,
de kötődnek mítoszhoz, legendához, meséhez is.
Egy konkrét emlék,
ami megmaradt, miután megnéztem A jó, a rossz és a csúf-ot,
az a nyitójelenet.
Tehát a moziban ülünk,
a film még csak most kezdődött.
Látod a sivatagot, vagy bármit, amit a nyitóképen látsz.
És ekkor Al Mulock arca megjelenik a keretben.
És akkor...
a mostohaapám,
Kurt, aki mellettem ült, így szól:
"Ó, hát az a fickó nyilván a Csúf."
Robert Rodriguez.
Az egyik módja annak, hogy munkatársakként összetartoztunk,
amikor megkérdezte, van-e ofilm, amit meg szeretnék nézni
bemelegíteni a Sin City-hez,
és a A jó, a rossz és a csúfot választottam.
Egymás mellett ülve néztük,
egymás mellett,
mert olyan volt, mint amit mindketten akartunk.
És csak ilyeneket mondott:
"Elfelejtettem azt a részt. Elfelejtettem, milyen remek volt!"
Tudod? Olyanok voltunk, mint egy pár kisfiú.
A ROSSZ
Van egy szempont a szereposztásában,
és szerintem az én szereposztásomban
igyekszünk új mitológiát vagy új mítoszt létrehozni,
ami a szereplőket illeti.
A CSÚF
Tuco. Mint a legjobb karakter.
Az egyik legjobb minden filmben.
Nyilvánvalóan ő a legjobb karakter.
És azt hiszem, Eli Wallach Tucója
minden idők egyik legjobb vígjáték alakítása,
az első három vígjáték alakítás egyike.
A képregény bizonyos módon
mint a commedia dell'arte,
nagyon európai,
kifejezetten olasz, és ahogy
sokszor mondják, operai.
Sok a humor a westernekben,
amelyeket Leone készített,
különösen az első háromban, amit Clinttel készített.
És azt hiszem, ez nagyon-nagyon fontos,
hogy legyen humorérzéked ehhez,
mert ha nem lett volna humora,
sokkal konzervatívabb amerikai western
stílusban készítette volna filmjeit.
De csak kiktatta az összes féket.
Mennyit érsz most?
Mennyi?
2000 dollár.
- Az igaz. 2000 dollár. - Igen.
2000 dollár.
Te kurafi!
Fizetni fogsz ezért. Remélem a temetőbe kerülsz.
Kaliforniában készítettem a filmet.
Azt mondták: "Van egy olasz rendező,
azt akarja, készíts egy filmet".
Azt mondtam: "Mifélét"?
Azt mondták: "spagetti western".
Azt mondtam: "Olyan, mint a hawaii pizza. Soha nem hallottam róla."
Bemutattak Sergio Leonénak.
Azt mondta: "Meg akarom mutatni a filmvásznon a stáblistám."
RENDEZTE SERGIO LEONE
Azt írja, Sergio Leone. Akkor...
Lelövik a nevét.
Amikor elkészült, azt mondtam:
"Megcsinálom a filmet. Hová menjek?"
Legújabb filmem, A jó, a rossz és a csúnya
egy epikus pikareszk western,
mert három csodás és szimpatikus
szélhámos fickó története
a polgárháború kontextusában.
Hidat építenek,
átmennek ezen a hídon, és a hídnak fel kell robbannia.
Clint azt mondta: "Ez a harmadik filmem trükökkel.
Nagyot fognak robbantani a hídon. Légy óvatos".
Hónapokig dolgoztak egy hídon,
egy spanyol századossal a seregből, aki betette a dinamitot.
És felraktak három kamerát,
az egyiket ott, közel ahhoz a helyhez, ahol a híd felrobban,
lassított felvételben,
és egyet itt, egyet pedig az árokban, ahol leszünk.
Azt akarták, menjek hátrébb,
de felálltam, és azt mondtam:
"Nem hiszem, hogy hátrébb megyek.
Nagyon sokat megyek hátra."
Így azt mondtam: "Felmegyek a domb tetejére".
Eli azt mondja: "Oké, azt hiszem, én is."
Azt mondtam: "Rendben". Felmentünk.
Az olasz férfi, aki az összes speciális effektust csinálta,
azt mondta a spanyol századosnak: "Nagy megtiszteltetés.
Felrobbantod a hidat.
Csak össze kell kötni a két vezetéket, amikor azt mondom: "Tűz".
Odajött az egyik asszisztense, és így szólt:
"Hova akarod, hogy álljak?
Hova menjek? Mondd el."
Az olasz speciális effektes azt mondta: "Tűz".
Megvolt a robbanás, ez a hatalmas robbanás.
És azt mondtam Eli Wallachnak:
"Nos, valószínűleg még a kamera sem volt bekapcsolva."
Vicceltem.
És egyszer csak láttam, hogy Sergio megy lefelé az úton,
és a szeme lángokban áll.
Nem forogtak a kamerák, és senki sem tudta, hogy akció lesz.
Hallottam, hogy kiabálnak,
de nem értettem egyetlen nyelven sem,
mert dühös volt.
Leone azt mondta: "Meg akarom ölni. Meg fogom ölni".
A férfi, amint ez történt, beült a dzsipbe és elment.
Elfutott.
A spanyol hadsereg, amely a robbanóanyagokat és mindent adott,
annyira rosszul érezte magát amiatt, hogy korán elsült,
hogy megígérték az újjáépítését.
Szóval visszajött. Négy nap alatt megépítették.
És még akkor is fent voltunk Clinttel a domb tetején.
A JÓ, A ROSSZ ÉS A CSÚF 1966
Kötélidegei voltak.
Sok ilyen dolgot, amit ő kipróbálna, az emberek félnének kipróbálni.
Annyi lendülettel és lelkesedéssel,
hogy sikerült is neki.
Nem tudom, hogy egy amerikai rendező képes lett volna rá.
Magával sodort minket.
Szenvedélye volt irántunk.
Érezte, hogy a család mindenek felett áll.
Csak néhány gyerekkori emlékem van.
Emlékszem ezekre a kihalt, poros földekre,
ahol nem voltak gyerekek, csak felnőttek.
Csendben kellett lennünk, mert forgatott.
Egy gyereknek nagyon unalmas dolog volt.
Szép emlékeim vannak.
Egy gyerek számára
fantasztikus forgatáson lenni.
A legnagyobb öröm az öltözködés volt,
statisztákat játszani a filmben.
Erős kötelék fűzte a családhoz.
Sok hónapot töltött otthon az Un sacco bello felvétele előtt,
láttam a kapcsolatot közte, felesége és gyerekei közt.
Szerelmes volt két lányába,
Andreába és feleségéba, Carlába.
Kedves család volt.
Apa olyan emberekkel dolgozott,
akik gyakran jártak a házunkba,
barátok voltak.
Soha nem volt megrázó hatása annak,
hogy új helyen voltunk, ismerős volt.
Számomra egy nagyszerű játék, kellemes utazás volt.
Így össze lehetett jönni a nyaraláson.
Ez más nyaralás volt,
mint a barátaimé,
akinek csendesebb és normális élete volt.
Olaszországban nincs nyugat, nincs határvidék,
nincsenek banditák, nincsenek indiánok,
nincs aranyláz.
Tehát ezeknek a filmeknek a késztetése nem a történelem,
hanem a mozi.
És míg az amerikai western mítosz,
az olasz western mítosz a mítoszról.
Én azt hiszem,
a filmeket pontosan a választóvonalba
helyezném néhány különböző téma között:
olasz vígjáték,
az ókori látvány, az ókori világ eposzai
a "giallo" ősi világa,
és a valóban tiszta modernizmus,
filmes modernizmus.
Azt hiszem, ők jelentik a modern mozi kezdetét.
Van új hollywoodi mozi, és van klasszikus mozi.
És szerintem pont a kettő között van, ott,
ahol a klasszikus mozinak vége és új Hollywood kezdődik,
az a dollár-trilógia.
A JÓ, A ROSSZ ÉS A CSÚF 1966
Amerikának nevezte.
Amerikai nyugatnak nevezte.
Ez egy mitikus amerikai Nyugat volt, amely soha nem létezett.
Spanyolország csodás kőalakzatait használta,
hogy olyan világot hozzon létre, amely csak ezekből áll.
Azt hiszem, az összes alkotása,
minden helyszíne, legyen az Almeria,
az összes híres helyszín, melyet Leone használt westernjeihez,
nagyon-nagyon hasonlított Amerikára.
De mivel nagyon egyszerű háttereket használt,
csodálatos dolgokat művelt az előtérben.
JACQUES AUDIARD RENDEZŐ
A Libération-ban, harminc éve,
volt egy kérdőív.
Kétszáz rendezőt kérdeztek meg, vagy valami ilyesmi.
A kérdés ez volt: "Miért forgatsz?"
Az egyik számomra feltűnő válasz David Lynché volt, aki így válaszolt:
"Univerzumokat létrehozni, és megnézni, működnek-e."
Sergio Leone egy univerzumot hoz létre, és ez működik.
A JÓ, A ROSSZ ÉS A CSÚF 1966
A jó, a rossz és a csúf, Egy maroknyi dollárért,
ezek utazások.
Ezek hősi odüsszeiák.
Minden epikus egy Leone-filmben.
Nem csak a lövöldözések és a csaták, hanem a köztük lévő pillanatok is.
Több érzés.
DAMIEN CHAZELLE RENDEZŐ
Ez az a fajta dolog, amit csak a mozi tud,
amit csak egy rendező tud a vásznon bemutatni.
Nem adhatók át forgatókönyvként,
amit más formában nem lehet közölni,
ugyanilyen módon.
Azt hiszem, egyike volt a filmeseknek,
akik bemutatták nekem,
mire képes egy rendező.
A A jó, a rossz és a csúf volt az első Leone-film, amit láttam.
Gyerek voltam,
de fogalmam sem volt, hogy olyan filmet látok,
amelyet egy, két vagy három évtizeddel korábban készítettek.
Olyan érzés volt, mintha valami
újat látnék, időtlent és kortársat.
A leszámolás a végén,
ami egy nagy hosszú várakozás
ahol egyszerűen csak ott állnak.
És a kamera a hős,
mert forog.
Körbe-körbe mozog a zenében.
Ha élsz, és ezt látod, a pulzusod kalapál.
Aztán hirtelen,
van egy hang, ami szinte egyetlen lövés,
ahogy lőnek, és egyesek meghalnak.
A legtöbb kalandfilmben
ez egy végtelen jelenet lett volna
ahol egymásra vadásznak,
megsebesülnek, beszélnek egymással,
beszélnek és beszélnek és beszélnek...
Morricone megoldotta ezt a bonyolult, drámai problémát.
Az utolsó filmem
két motívumának kutatásán dolgozunk,
ami az Egy marék dinamit.
Apának voltak olyan jellegzetességei, amelyektől soha nem tért el.
Mondhatnád neki, hogy ott a világ legmenőbb énekese,
és ő azt mondja:
"Talán dalolhatna, de Ennio csinálja a filmzenét.
Nem nyitok vitát."
Amikor elkészítettem az első filmem, az Egy maréknyi dollárért,
nem akartam Ennio Morriconét, mert nem ismertem.
Megszoktam, hogy más zenésszel dolgozom.
Két nappal később találkoztunk, mert a producerek ezt akarták.
És abban a pillanatban felismertük egymást.
Azt hiszem, dolgoznunk kell,
kedves barátom, Ennio. Menjünk be.
Teljesen harmóniában voltak.
Apa és Ennio az Egy marék dinamit dalszövegein dolgoztak.
Ennio jegyzetelni kezd, és apa azt mondja:
"Igen, de legyen kicsit édesebb."
Legyen egy kicsit édesebb, gyerekekről szól.
Mindenre kiterjedő együttműködés alakult ki,
együtt szülték.
Ez a tökéletes fúzió.
Emlékszem Sergióra, amikor harmadikosak voltunk.
Aztán eltűnt, mert a következő évben iskolát váltott,
így nem láttam, csak sok év után,
amikor eljött hozzám, és megkért, hogy írjak zenét
az Egy maréknyi dollárért-hoz.
ENNIO MORRICONE ZENESZERZŐ
Nagyon szívesen készítettem a filmet,
volt egy ötletem, és ki is fejlesztettem.
A síp és a sípot kísérő hangszerek díszesek voltak,
és semmi közük nem volt hozzá,
csupa furcsa ütős hangok.
A fütyülő hangszerek kombinációja,
egy elektromos gitár, és egy téma és western.
Nem hallottak még ilyet, és megváltoztatta a zenét.
A zene már-már karneváli hangulatot sugárzott.
Úgy hangzik, mintha a The Beach Boys találkozna Duane Eddyvel
és a vadnyugattal, amit egy mosdóban vettek fel. Csodálatos.
PÁR DOLLÁRRAL TÖBBÉRT - 1965
Sergio összes filmjében
minden alkalommal megváltoztattam a zene fiziognómiáját.
A második film zenedoboza a forgatókönyv, a történet része volt.
Ez azonban nem mindig volt jelen a színen.
Néha, amikor a zenedoboz nélkül forgatták a jelenetet,
absztrakt dologgá vált.
Tehát fontos volt, hogy a hangzásnak ezt a szempontját figyelembe vegye
történelemmel kapcsolatban.
Az Egyszer volt egy vadnyugat-ban
a szájharmonika lesz a főszereplő.
Igen, folytasd! Játssz, harmonika!
Játssz, hogy ne beszélj marhaságokat.
Csak vigyázz a hamis hangokra.
Ezekre?
Rájött, hogy amikor egy hangszer hangokat ad ki
a kép valóságában,
és újra halljuk anélkül, hogy a képben látnánk,
ez a hangszer egy idézetté válik,
amely együttműködik a film jelentéseivel.
VOLT EGYSZER EGY VADNYUGAT 1968
Ez egy fontos trükkje volt.
Legyen boldog a szerető testvéred.
A zene és a hangtervezés mélységei és csúcsai
nagyon-nagyon egyediek és rendkívül drámaiak.
DARREN ARONOFSKY RENDEZŐ
A különböző aláírások és a különböző melódiák
valójában szinte szavak kifejezései.
Valójában információkat ábrázolnak, nem csak érzelmeket.
Mikor azok a riffek megszólalnak,
vagy bejönnek a különböző hangszerek,
azok beszélnek a nézővel.
Morricone Leone filmjeinek társírója,
mert el sem tudod képzelni őket Morricone zenéje nélkül.
Ez nagyon kedves volt tőle.
Nem én írtam a forgatókönyveket.
Természetesen a képek mögött rejlő zene jelentésére gondolt,
és a film valósághű hangjai nem a párbeszédek voltak,
hanem annyit jelentett, amennyit a párbeszéd,
és többet, mint a párbeszéd:
a szavak absztrakt értelmezését.
Sergio filmjeiben a zene alapvető része volt a történetmesélésnek.
Leonénak szemei voltak, Morriconénak pedig fülei,
és együtt alkottak egy nagyszerű csapatot,
mint Hitchcock és mint, tudod, Herman.
Sergio filmjei annyira jók voltak, hogy a gyenge zenét is felemelték,
mint amiket én írtam.
A zene nem része a filmnek, értelmezi a filmet,
olyan koncepciókat támogat, amelyeket a zeneszerző ad a filmnek
és persze a rendezőnek.
VOLT EGYSZER EGY AMERIKA 1984
A színész gondolatait, amit nem mond el,
azt a zene is tudja reprezentálni.
Egy mozdulatlan színész pillantása
aki valami elviselhetetlent érzett maga mögött vagy előtt.
Ez Bailey titkár fia.
Davidnek hívják, akárcsak téged.
Tele volt gyanakvással, emlékekkel, szörnyű dolgokkal,
vagy nagyon egyszerű dolgokkal.
Morricone zenéje nagyobb dimenziót ad a karakternek,
és jobban felerősíti a karaktert pszichológiai szubsztanciában.
Ha érzelmes, különleges, szentimentális jelenetről van szó,
zenével alatta,
néha letérek a pályáról és azt mondom:
"Nézd, nem törődünk a képpel,
a zenét alatta tartom,
mert segít.
Ezt a részt később szinkronizáljuk."
A zenével a forgatáson
valami különleges és szent történik.
Nagyobb koncentrációt igényel mindenki részéről.
GIUSEPPE TORNATORE RENDEZŐ
Van egy magasabb harmónia, amely a lehető legjobb módon
hozza össze a terméket, amin mindenki dolgozik.
Ez egy különleges jelenet, amit némán veszek fel,
ahogy egy főszereplő látná,
akit csak a felvétel végén fedezünk fel.
Kicsit kevesebb füstöt!
Egy kicsit kevesebb füstöt!
Felvétel!
Csapó! 28-1, első felvétel. Akció!
A zene ezt az előtérbe helyezett központi szerepet játssza.
Számomra ez némafilmnek tűnik,
a néma mozi felfogása, ami természetesen
nem volt néma,
mindig zene kísérte nagyon nyíltan.
Talán Sergio Leone az utolsó nagy némafilmes is.
Rendkívüli erőt adott vissza a képeknek.
Sergio sokat dolgozott a csenden.
Kinek a csendjén?
A színészekén, a karakterekén.
A jelenet látásának csendjén.
Ez a csend igaz, amit a zene képvisel.
A zene abban a pillanatban nagyon alapvetően
képviselte magát ebben a jelenetben,
azért, ami korábban történt, és azért, ami később fog történni.
Ez a zene mesélte el a film múltját és jövőjét.
Leone valóban tudta, hogy kell magányt és elszigeteltséget
teremteni specifikus hangeffektusok minimális használatával.
Apám nagyon odafigyelt a zajra.
Ennióban többet talált, mint termékeny talajt.
Igen?
Itt, még a szerszámokkal is, jó.
ENZO DI LIBERTO KELLÉKES
Ezeket használtuk Robert De Niro lépéseihez
a Volt egyszer egy Amerikában.
Régebben Renato Marinellivel Sergio kellékesével dolgoztam.
Régebben mindent a stúdióban reprodukáltak.
Ma a számítógépek segítenek.
Régen mindent stúdióban csináltál,
és képesnek kellett lenned rá.
Sergio Leone morcosnak tűnt,
de végül is kedves volt.
Vicces volt, és hálás volt a munkádért.
Amikor kijön a mezőre,
halljuk a ló hangját a háttérben,
jelezze a jelenlétét.
Ez ugyanaz.
Legyen egy kicsit kevésbé éles, különben zavarni fog.
Mindig találkoztam a zajkeltőkkel.
Viccelődtünk, és azt mondtuk:
"Fogd vissza a zajkeltőket, mert a zenének elő kell jönnie."
Ez volt a mi mókás, vicces beszélgetésünk.
Morricone jó arc volt.
Amikor beléptél a környezetbe, volt némi önbizalom.
Volt tréfálkozás.
Egyszer, miközben kevert, Sergio Leonéval egyetértésben,
Fausto megváltoztatta a zenét.
Ennio néha elaludt a teremben,
majd lassan átkevert egy másik zenészre.
Ilyenkor felébredt.
"Mi történt?"
És azt válaszolta: "Nem tetszett?"
FAUSTO ANCILLAI HANGKEVERŐ
Találkoztam Sergio Leonéval
A jó, a rossz és a csúf készítésekor.
Onnantól egészen
a Volt egyszer egy Amerikáig mindent én kevertem.
SERGIO LEONE FILMJE
Leone létrehozza saját kifejező
forradalmát a szakterületén.
Talán a legjobb példa a
Volt egyszer egy Vadnyugat nyitánya.
Azok a hosszú stáblisták, amik történelmet írtak.
A malom nyikorgása meg minden.
Ő készítette a zenét, olyan gyönyörűt, mint soha korábban.
Amikor elmentünk keverni, Ennio nem volt ott.
Szóval azt mondja nekem:
"Fausto, kapcsoljuk le ezt a zenét."
"Sergio, biztos vagy benne?" "Zárjuk el ezt a zenét."
Ezek a valósághű hangok nem tagadják
Morricone zenéjét.
Intenzív együttműködésük gyümölcsei.
Amikor kevertük, Ennio Morricone jött megnézni.
Az elején nem mondtunk semmit.
"Sergio, te csináltad a valaha volt legszebb zenét."
Nem vette magára!
A mozi 70 éve a szintézis művészete.
Leone megmutatta, hogy lehetséges
elmesélni egy ember életét 90 percben,
és elmondta, hogy lehet felfüggeszteni az időt,
meghosszabbítva, átalakítva, megsokszorozva,
és hogy lehet a mozi a várakozás meséje,
azt mondva, hogy nem történik semmi.
Ez az irodalomhoz tartozott, nem a mozihoz.
A fegyverben rekedt légy az én ötletem volt.
Ez biztos, mert utána sokat dicsekedtem vele Sergiónak.
Soha nem érzi a vágórendező gyötrelmét,
akinek feltétlenül le kell zárnia egy helyzetet,
hogy helyet adjon a következőnek.
A történetnek magától kell lélegeznie.
Ezt érzed, és ez különleges, új és tökéletes.
A Volt egyszer egy vadnyugat egy művészfilm,
ezért elhatároztam, hogy egy példán keresztül mesélek,
mintha mese lenne,
vagy a western mondaná el az amerikai nemzet születését.
A Volt egyszer egy vadnyugat Leone remekműve.
Egy western, de nem az.
Elégia a mozi egy bizonyos formájához.
Hol volt, hol nem volt,
egy kisfiú Trasteverében westerneket nézett.
Valaha létezett a western műfaj,
mielőtt elvesztette volna mesebeli minőségét.
Valamikor réges-régen volt a történelemben
a határvidéknek az a pillanata, amelyet elpusztított
a vasutak érkezése.
Tehát ezek a volt egyszerek
nem temetik el végleg a westernt?
Így összehoz két karaktert az olasz újhullámból,
nem a hagyományos forgatókönyvíróit,
nem Luciano Vincenzoni és nem Sergio Donati,
hanem Bernardo Bertolucci,
aki egy filmet készített, és közreműködött néhányban,
és Dario Argento, a Paese Sera
a római esti újság kritikusát.
DARIO ARGENTO RENDEZŐ
Nagyon fiatal voltam, fiatal fiú voltam.
Számomra nagy megtiszteltetés volt Sergio Leonéval lógni.
Bernardóval és Sergióval együtt írtuk azt,
ami később a film alapja lett.
Az elején Sergionál találkoztunk.
Aztán elkezdtünk Bernardónál vagy nálam találkozni.
Ez a munka elég sokáig tartott, két-három hónapig.
A főszereplő egy nő volt.
A filmjeiben soha nem dolgozott nőkkel.
Azt hiszem, ez az oka annak, hogy elvitt Bernardot
és engem, mert nagyon fiatalok voltunk.
Úgy gondolta, hogy az akkori és egy bizonyos
korú forgatókönyvírók nem ismerték a nőiességet.
Én csináltam az első részt, Bernardo pedig a másodikat.
Utána ezzel a nagy papírcsomaggal
elmentünk egy fénymásolóba,
és ez a nő írni kezdett.
Amíg írt, mi ott álltunk és vártunk,
mert el akartuk vinni.
Szenvedélyévé vált ez a történet.
Nagyon szerette, időnként ezt mondta:
"Gyönyörű ez a jelenet".
Nagyon izgatottak voltunk ettől, fontos pillanat volt.
VOLT EGYSZER EGY VADNYUGAT
Ez új Leone mozijában.
A karakterek számítanak.
Nem sakktáblán bolyongó bábok,
ami egy westernben játszódik.
A köztük lévő interakció számít. Mi törődünk vele.
Érdekel, amikor lelövik a McBain családot,
a filmben végig emlékszünk rá.
VOLT EGYSZER EGY VADNYUGAT 1968
Újdonság Leone számára.
Ez egy másfajta mozi,
több belső tér, és a Volt egyszer egy vadnyugattal kezdődik.
A Volt egyszer egy vadnyugat a kedvencem.
És érdekes, mert amikor először láttam,
nagyon ellenálltam neki.
Amikor először láttam a filmet,
teljesen kiakadtam.
És Leone filmje elég távolinak és idegennek tűnt,
távol volt az általam ismerttől.
Sergio akkoriban néhány nagyon híres színészt vett fel,
akik közül kiemelkedett Henry Fonda.
A legjobb színész a hollywoodi filmtörténetben.
El tudom mondani ezt az anekdotát. Átváltozva érkezett Olaszországba.
Valaki más volt.
Fekete haja volt, spanyol stílusú pajesze
és még fekete kontaktlencséje is.
Úgy hagytam őt, ahogy volt.
Lassan és finoman próbáltam elhalasztani a belépését.
Napról napra levettem róla valamit ebből a maszkból.
Aztán végül, mielőtt színre lépett, azt mondtam neki:
"Nem kellene ezeket a fekete kontaktlencséket is kivenni,
amelyek merevvé teszik a tekinteted?
Csodálatos kifejező szemeid vannak."
Végül kivette őket.
Mögé tettem a kocsit,
és meglepően körbefordulva
és felfedtem, hogy a szörnyű gyilkos mögött
nem más volt, mint Henry Fonda.
Nagy és tapasztalt színészként azt mondta:
"Jézusom, most már értem."
Mit csinálunk ezzel, Frank?
Amikor Leone felvette Henry Fondát,
Wyatt Earp megformálásával veri át a közönséget.
Most, hogy kimondtad a nevem...
Nem akar rávenni, hogy figyelmen kívül hagyd,
hogy Henry Fonda a legjobb jófiú.
Azt akarja, hogy ezt feltételezd.
Ezzel akar átverni téged.
Be akar csapni téged.
Szerette John Fordot, Howard Hawksot,
az amerikai western filmművészet nagy mítoszait.
Azonban úgy érezte, más módon kell elmesélnie a történeteiket.
Most mennem kell.
Mindig is szerettem Claudia Cardinale-t.
És hogy Claudia Cardinale a Monument Valleyben volt,
az nagyon amerikai volt.
Nagyon amerikai.
Ez egy nagyon olasz-amerikai keverék,
hogy a Monument Valley-be vigyék.
Ez merész volt és csodálatos.
Gyönyörű város lesz, Sweetwater.
Így Peckinpah és Leone
a maguk módján megértették John Ford filmjeinek erejét.
Felvették a mitikus vonalat, és egy másik irányba fordultak,
kifejezetten a kapitalizmus,
kizsákmányolás, elnyomás, háború és birodalomépítés felé.
Nem akarom ráerőltetni az elképzeléseimet másokra,
Azért küzdök, hogy mások ne erőszakolják rám az elképzeléseiket.
A szórakoztatásnak eszköznek, médiumnak kell lennie,
hogy előadjunk minket érdeklő beszédeket,
de állásfoglalás nélkül.
Az állásfoglalás azt jelenti, hogy reklámot készítek,
és ez olyan mozi, amit nem szeretek.
Nem csinált könnyű filmeket.
Nagyon nehéz és politikai filmek voltak.
Rengeteg gondolat és elkötelezettség volt mögöttük.
A FORRADALOM ERŐSZAKOS TETT MAO CE-TUNG
EGY MARÉK DINAMIT 1971
Én a helyedben nem tenném.
Miért?
Nagyon sok film készült akkoriban,
a hatvanas években ezek voltak az antiwesternek.
Ez volt a revízió, a mítosz revíziója.
A mítoszellenes megközelítést alkalmazta. A mítoszok rosszak.
Ez a valóság.
Ne beszélj nekem forradalomról!
Mindent tudok a forradalmakról, és hogy kezdődnek!
Az olvasó emberek odamennek azokhoz,
akik nem olvasnak, a szegényekhez,
és mondják: "Eljött az idő, hogy változtass!"
Tudom, miről beszélek, mikor forradalmakról beszélek.
Szóval érdekelte a film készítése,
egy forradalomellenes mexikói forradalmi film,
amely megmutatja, hogy a forradalom milyen rendezetlen,
és hogyan győz a militarizmus.
Az olvasó emberek odamennek a nem olvasókhoz,
"Eljött az idő, hogy változtass!"
Szóval a szegények változtatnak, mi?
Aztán az olvasó emberek
a fényes asztaloknál ülnek,
és beszélnek, beszélnek, esznek és esznek, mi?
De mi történt a szegényekkel?
Halottak!
Ez a te forradalmad!
Ott is a maga módján kezel egyes kérdéseket,
mint a gyerek, aki még emlékszik, hogyan kell játszani,
de már tudja, hogy működik a felnőttek világa.
A Giù la testa-ban utalás van a Fosse Ardeatine-ra,
az Ardeatine-barlangokra,
az SS híres római civil mészárlására,
ami Leone 12 vagy 13 éves korában történt.
Így saját történelmét és azt a történelmet,
amelyet átélt, beleszövi ezekbe a filmekbe.
Nagyon rosszul jött ki a baloldallal Olaszországban,
és sokan nagyon rosszul értékelték.
Pasolini azonban azt mondta: "Nem értek egyet a politikával,
de ez egy jelentős munka."
Utólag úgy néz ki, mint a kirakós hiányzó darabja
Volt egyszer egy vadnyugat és a Volt egyszer egy Amerika között.
Nem vagyok benne biztos, hogy akkoriban
ez volt a cél, de most így néz ki.
1967 vége, 1968 eleje,
Azért mentem Amerikába, hogy megcsináljam
a "Volt egyszer egy Amerikát".
Az ötlet régóta bennem volt.
VOLT EGYSZER EGY AMERIKA 1984
ARNON MILCHAN PRODUCER
Cannes-ban voltam,
és láttam a Carlton Hotel teraszán valakit,
aki úgy néz ki, hogy akár Buddha is lehet,
de tudom, hogy Buddha halott, tehát nem ő az.
Lehet, hogy Orson Welles, de tudom, hogy most ebédeltem
vele Los Angelesben.
Tehát csak Sergio Leone lehetett.
Így odamentem, és azt mondtam: "Szia, a nevem ez meg az.
Nagy rajongód vagyok. Csak kezet akarok fogni."
Azt mondtam neki: "Régóta nem láttam filmjét".
Azt mondta: "Mondok egy titkot.
Az elmúlt 11 évben
visszautasítottam a filmeket,
mert csak egy dolgot akarok megcsinálni,
a Volt egyszer egy Amerikát.
Azt mondtam: "Miről van szó?"
Ahogy befejeztem a "Miről van szó?-t",
kaptam egy 4 órás leírást,
kockánkénti leírást a filmről.
Valójában egy idegen voltam.
Sergio Leone volt talán a legnagyobb.
És azt mondtam: "Hűha!"
Nagyon makacs vagyok, nagyon kitartó.
Azt a mozit készítem, amit szeretek csinálni.
Egy filmet zsigerileg és belülről kell szeretnem.
1971 és 1983 között pedig
próbálja összehozni azt a filmet.
Ez biztos rekord a filmek történetében, tudod.
Sergio Leone!
A Cannes-i Filmfesztivál egyik fő alakja lett.
Rendszeres vendég, része a filmkultúrának,
de ő pihen.
Felajánlják neki aA Keresztapa-t. Elutasítja.
Ha az emberek azt mondják: "Leone író?"
Hány másik filmkészítő utasította volna vissza a Keresztapa-t,
hogy elkészítsék azt, amit meg akarnak csinálni?
Miért nem csináltál semmit két éve?
Elakadtam. Ez egy nagy történet,
de azt hiszem, már mindenki tudja.
Ez a Volt egyszer egy Amerika?
Igen, a Volt egyszer egy Amerika.
Elkezdtem vágni, és nem tudom kidobni a könyvet.
Remélem sikerül kitörni a holtpontról, meglátjuk.
Tíz hosszú éven keresztül, vagy tovább, ez volt a fókuszpont.
Emlékszem, még mielőtt megírta volna,
mesélt nekünk a filmről.
Azt hiszem, apa legalább százszor felolvasta nekünk a forgatókönyvet.
Este visszajött és azt mondta:
"Változtattam, ezt csináltam."
A neve eredetileg Hol nem volt Amerika volt.
Aztán azt mondta, ez túlzottan igényes.
Sergionak a Volt egyszer egy Amerika
a fejében volt, azzal feküdt le és azzal ébredt.
Ez volt a szeretője.
Arnon Milchan megjelenésekor megtapasztalhattuk,
hogy álma végre valóra válik
az ő életében és a miénkben.
Mint egy gyerek, úgy mondtam: "Őrület. Csodálatos. Csináljuk meg."
A történet egy hármas ideális folytatása
és így a gengszterizmus,
az amerikai visszaemlékezés előszava,
ürügy arra, hogy egy európai származású
kifejezze az amerikai mozi iránti szeretetét.
A film alcíme lehetne
Volt egyszer egy bizonyos fajta film.
Szeretem az utolsó részt, mikor idősebb, mikor a karakterem idősebb.
Sok hosszú órát sminkeltünk Manlio Rocchettivel.
Már könnyen megcsinálom.
Nem kell átélnem a sok gondot.
A szín fontos jellemző lesz.
Itt vannak a színek.
A megfelelő tónusok szerintem a barna és a bézs.
A Lyric Theatre, ahol pontosan ugyanezt csináljuk.
Az Volt egyszer egy Amerika apám módszere,
hogy nagyban gondolkodjon.
Akarom ezt a légies zenekart.
Úgy tűnik, mintha egy mesekönyvből jött volna.
A melankóliájáért
a múlthoz képest.
Azt hiszem, ez Sergio levele volt a világnak.
Ez volt az, amit igazán akart,
és érzett vele némi azonosulást, valamilyen kapcsolatot.
Bizonyos értelemben a Volt egyszer egy Amerika
nyilvánvalóan az egyik utolsó ilyen film.
Ez egy nagyszerű szuperprodukció, amelyet egy nagy európai művész
készített Amerikában. Tudod...
Talán 11 éves voltam.
Tudom, amikor elkezdtük a filmet,
tizenegy éves voltam, és 12 éves lettem forgatás közben.
Nem voltam olyan gyerek, aki arra vágyott, hogy színész legyen.
Nem voltam az a gyerek, aki beleszeretett a filmekbe,
és nem sok filmet néztem,
és nem tudok sokat a moziról.
Lenyűgöző élmény volt számomra a filmkészítés,
de nem igazán tudtam, hogy mibe kezdek bele.
Milyen elképesztő első élmény volt nézni,
ahogy jeleneteket forgat, és elgondolkodik:
"Ez hihetetlen. Így csinálnak filmeket?"
Csak nézem, hová tesz egy kamerát,
és azt a törődést és precizitást,
és mindent érintő megfontoltságot és megfontolást.
Nem biztos, hogy színész lennék, ha nem csináltam volna meg ezt a filmet.
Az első jelenetben, amit leforgatott,
mindannyian feszültek voltunk, mert annyi év telt el...
Nekem olyan volt, mintha először néztem volna, ahogy forgat.
Apa is nagyon izgult,
és végre megtehette,
hogy elkezdje a nagy álmát.
Mielőtt elkezdtük a forgatást,
majdnem egy év előkészület után
Sergionak komoly vitája volt De Niróval...
egy bizonyos szereposztásról,
amiben már döntöttünk.
És kiakadtam.
Azt mondtam: "Bob, annyi pénzt költöttem már,
tudod, nem lehet csak úgy lehúzni."
Azt mondta: "Úgy ülsz ott, mint Buddha".
Aztán rájuk nézett, és így szólt:
"Azt mondom, hogy ez nem Robert De Niro filmje
Sergio Leonéval.
Ez Sergio Leone egy filmje Robert De Niroval.
"Megegyezek veled" – mondta.
"Menj és nézd meg az összes tesztet, amit elvégeztünk.
És ha találsz jobb ötletet, akkor egyetértek."
De Niro felment, majd lejött pár óra múlva, és így szólt:
"Tudod mit? Egyetértek. Igazad van. Tévedtem."
Attól a pillanattól kezdve
olyanok voltak, mint apa és fia, vagy egy nagybácsi.
Szerették egymást.
Nem erőltette a szereplőkre ezt vagy azt.
Rád támaszkodott, hogy megtedd azt, amiről úgy gondolod,
hogy a legjobban tudod, úgy, ahogy szerinted csinálni kell.
Aztán persze útbaigazítást ad.
De ő nem az volt, aki nyomást gyakorolt ??rád.
Ebben okos volt a színészekkel.
Egyirányú.
Ez egy dollár húsz lesz.
És örökké tartott.
Majdnem egy évet dolgoztam a filmen,
és régebben úgy éreztem, hogy Sergio nem akarja elengedni.
Soha nem találta meg a módját, ahogy be akarta mutatni
az emlékeim szerinti New Yorkba érkezésem.
Azt mondtam magamnak és másoknak is:
"Talán Sergio nem akarja befejezni."
Egyre csak folytatja, tudod?
És a stílus, és ahogy írta és rendezte,
nekem úgy tűnt, hogy ez volt.
Szerintem szívét-lelkét beletette abba a filmbe,
és szerintem ez a legjobban elkészített filmje.
Ez a legátgondoltabb filmje az idősödő karakterek,
valamint a két különböző díszlet, idő és távolság,
a különböző életkorokban, különböző korokban
játszó szereplők szempontjából.
Egy hatalmas vásznon volt.
Ez volt a legambiciózusabb vászna, amelyre valaha festett.
Alapvetően filmet készített, és nagyon nosztalgikusan készítette.
De minden egyes jelenetet megnéztem,
ami a valós idejében történt.
Valahogy hiányoztak ezek a karakterek.
Nosztalgiát éreztem a karakterek után,
és attól, hogy gyorsan telik az idő.
Egy filmet, amit öt hónap alatt kellett volna leforgatni,
tizenegy hónap lett, és kitalálta,
hogyan ne lépje túl a költségvetést.
Nagyon kreatív volt, mind producerként,
mind filmkészítőként.
Ennyi!
Mindig lenyűgöz az a rendező, aki el akar mesélni egy történetet,
még ha nem is ragad meg, vannak bizonyos dolgok.
Ez az érzésük, ez a szeretet
a munkájuk iránt. El kell készíteniük.
Ez pedig segít egy különleges projektté válnia,
amely még évekig emlékezetes marad.
Gyere, ülj le.
Istenem. Megrémültem.
Ez volt az első csókom.
És annyira féltem, mintha rettegtem volna tőle.
"A kedvesem fehér és pirospozsgás.
A bőre olyan, mint a legfinomabb arany.
Az orcája olyan, mint egy fűszeres ágy."
Annak ellenére, hogy tavaly december óta nem fürdött.
Megijedtem a jelenettől.
És tudod, visszagondolva, ez a valaha volt legtisztább csók.
Olyan tiszta és egyszerű. És mégis,
számomra ez volt ez a hatalmas dolog.
Valaki van ott.
Csak arra emlékszem, hogy Sergionak
olyan nagyon tetszett...
Kezdek könnyezni.
Olyan édes volt, mert olyan volt, mint...
annyira atyai volt, gondoskodó és védelmező.
És emlékszem, ahogy kérdezte tőlem: "Rendben van, ha ma csináljuk?
Oké, ha ma leforgatod?"
Mintha csinálhatnád egy másik napon, ha nem akarod,
ha nem vagy készen rá, de ki csinálja ezt?
Azt hiszem, ez a mosoly a gyerekkorát, és annak
izgalmát jelképezi.
Azt mondtam magamban: vagy egy idióta vagyok,
vagy a történelem egyik legnagyobb filmjét látom.
De elsőre négy és fél órás volt.
Kompromisszum született négy és negyed órára,
és végül 3 óra 45 perc lett.
Szóval ez olyan volt, hogy ha meg akarsz bukni,
akkor süllyedj el, tudod, mint a Titanic.
Lebegni fog vagy elsüllyed,
de nincs középút.
Soha nem keresett tapsot vagy szimpatikus filmkritikát.
A Volt egyszer egy Amerikával megjött.
Nagyon meglepte a filmet a Cannes-i fesztiválon
övező felhajtás.
Meglepődött, amikor a 15-20 perces taps
a teremben örökké tartott...
Emlékszem a tekintetére, amely mások előtt
észrevétlen maradt, de valójában hihetetlenül
érzelmes volt számomra.
Aztán a másnapi kritika boldoggá tette.
Szokás szerint, ahogy a filmjeiben csinálná,
akkor nem lett olyan jó a vége.
Volt egy előzetesünk Bostonban.
Jött a Warner Brothers teljes vezetése és a Ladd cég.
Amikor ennek vége volt, és hajnali kettőkor ültem a szállodában,
láttam, hogy jön a Warners vezetősége, és azt mondtam:
"Holnap lemondjuk az előzetest Washingtonban,
és újravágjuk a filmet."
Azt mondtam: "Hogy érted, hogy nem tudod? Én irányítok."
Aláírtam. És igaz, amit Sergio mondott nekem:
legfeljebb 2 óra 45 perc.
Tehát joguk volt azt tenni, amit akartak.
Ez aggaszt a legjobban:
hogy két óra háromnegyedre vágják,
új vágást kell csinálni, így ez már nem az én filmem.
Emlékszem, amikor láttam a vágást,
és kreatív szempontból zavart.
Sergio 11 évet várt, hogy elkészítse ezt a filmet,
és még három év telt el.
Tehát 15 év,
és hirtelen nem jutott el sehova.
Szerintem ez olyan dolog volt, ami nagyon ránehezedett.
Ha én lettem volna,
megnéztem volna a pusztítást.
Soha nem akarta látni. Ez az ő teremtménye volt.
A kezébe került Harrison Salisbury könyve
Leningrád 1941 és 1944 közötti ostromáról, a 300 napról.
És meg akarta csinálni
a történelem első szovjet-amerikai koprodukcióját.
Emlékszem, elmentünk Leningrádba, ahol az egész filmet elmesélte.
Volt egy Leningrádban írt könyv,
a film a fejében volt.
A nyitó szekvencia az lenne...
Sosztakovics kezei a zongorán
a Leningrádi Szimfóniát játsszák.
A kamera persze a csipkefüggönyön keresztül jön ki.
És van egy folyó, rajta ez a nyüzsgés.
Át a folyón, és ott sorakoznak
a Panzer tankok.
Felmegy a tankokhoz, a kamera mutatja ezeket a tankokat.
Fel a harckocsi parancsnokához.
A harckocsiparancsnok bal szeméhez.
Azt mondja: "Tűz!"
De Niróra gondolt.
Munkatársai között ott volt Tonino Delli Colli,
aki visszaszólt neki:
"Ugye tudod, hogy meghalunk Oroszországban?"
"Fagyos hideg lesz, -40 fok,
beteg vagy, a lövészárokban...
Nem csinálhatnánk egy jó detektívtörténetet Párizsban?
Nem tudnánk színházban csinálni? Öregek vagyunk."
Mindig azt mondta, hogy meg akarja csinálni ezt a filmet.
Időnként megkérdeztem tőle:
"Ha készen van a forgatókönyv, hadd olvassam el."
Azt mondta: "Nem csináltam meg."
Mindig ezt mondta nekem, mert tudta, hogy nem csinálhatja meg.
CSEND
Tanultam a grandiózumból,
és tanultam a darus felvételeiből,
és tanultam az egész filmes technikájából
és vágási ritmusaiból.
Igen, annyit tanultam és vettem el, amennyit csak tudtam.
A munkánknak van egy része,
ami olyan, mint egy szerelőé, és a régi szerszámokon alapul,
amelyek itt vannak, és hogy utakat találjunk arra,
hogy saját gondolkodásunkat és személyiségünket adjuk át nekik.
Szóval tanulmányoztam Leonét, és megtanultam, hogyan kell...
minden tőlem telhetőt megteszek, hogy új eszközökkel álljak elő.
Ahogyan az összes részleget egy nagyszerű zenekarban egyesíti,
olyan finoman hangolva játszik
az érzelmeken előtted.
Ez egy inspiráció, hogy mindig nézzük.
Bizonyos dolgok, amik a filmjeivel rögtön
eszembe jutnak, szerintem nem egy adott korszakra vonatkoznak.
Ugyanolyan frissek, mint amikor kijöttek.
És ugyanolyan frissnek fogják érezni őket
évtizedek és nemzedékek múlva is.
Úgy tűnik, hogy kortárs, és sok köze van
a modernizmushoz és az irónia érzéséhez,
de a modernizmu a filmek szépsége és a merészség.
Olyan, mintha egy művészeti galériába mennénk el megnézni
egy forradalmi művész festményeit. El vagy elvarázsolva.
Ahogyan láthattad Kurosawát Leonéban,
úgy láthatod Leone-t a Star Wars-ban.
És ez egy művészeti ág megfelelő fejlődése.
Szívesen töltöttem volna el vele
egy kis időt felnőttként.
Senki nem készített hozzá hasonló filmeket sem előtte, sem utána.
És talált egy márkát.
Rájött, hogy mondjon el történeteket,
amelyeknek még soha senki nem ment a közelébe.
Harmincnyolc éve volt,
hogy először jöttem Olaszországba fiatal színészként
egy ugyanilyen fiatal rendezőhöz, Sergio Leonéhoz.
Ez az esemény pozitív fordulópontot jelentett mindkettőnk
karrierje szempontjából. Köszönöm szépen, Sergio.
Egy oroszlán Leonénak.
Mit mondanál Sergiónak, ha ma itt lenne?
Tudod, mint például: "Köszönöm az emléket".
SERGIO LEONE AZ OLASZ, AKI FELTÁLTÁLTA AMERIKÁT
Közben a rendező hiányzik, de nem csak nekem, az egész világnak.
Hiányzik egy ember, aki a legjobbat kereste bennem
tudván, hogy megadhatom.
Ha itt lenne Sergio, mit mondanál neki?
Személy szerint azt: "Nagyon hiányoztál". Ez minden.
Gyere vissza.
Szeretnék köszönetet mondani neki, ti gazemberek.
Várj, jól leszek.
Mi az? Harmincöt év?
Azt mondanám neki: "Köszönöm azt a sok ötletet,
amit a filmjei adtak nekem, hogy képes voltam adaptálni,
és az én ötleteimmé alakítani őket.
Mindig úgy fogok rád tekinteni, mint egy óriásra,
aki megengedde, hogy a, vállára álljak."
Van egy jelenet a Djangoban,
extrém közeli felvételt készítettünk a hóember arcáról,
és amikor végeztünk, odajött a világító és azt mondta:
"Egy Sergio egy hóemberen?
Ez tulajdonképpen tiszteletlenség!"
Az extrém közeli felvételt hívják Sergiónak.
A stábban mindenki tudja, mi az a Sergio.
Úgy értem, a stábban mindenki.
Felirat: Tóth Péter A Lylo számára