Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Sergio Leone, omul care v-a adus Pentru un pumn de dolari,
Pentru câţiva dolari în plus, Cel bun, cel rău, cel urât,
acum vă aduce cel mai bun film al său: Un pumn de dinamită.
Atunci am realizat că cel care regizase celelalte trei filme
se numea Sergio Leone.
Clacheta, vă rog!
Serata America, interviu cu Leone. Dubla unu.
O clipă! Bine.
Pentru mine, cinematografia este, mai presus de toate, un spectacol
în scena căruia sunt puse întâmplări mascate din viaţa reală.
Un mijloc de a-ţi povesti propriile experienţe, istorice sau psihologice,
prin intermediul fabulei, al mitului, al spectacolului.
M-am născut cu cinematografia, aşadar, trăiesc din ea, o citesc,
şi o urmăresc.
Pentru mine, ea reprezintă viaţa.
Cum să poată uita cineva
perioada copilăriei, a adolescenţei?
Toate filmele mele evocă asta,
de la Pentru un pumn de dolari, la A fost odată în Vest.
Până la urmă, în filmele mele, lumea e judecată de copii.
Urmărindu-i toate filmele,
cred că, pe interior şi aproape de suprafaţă, era încă un copil.
Un băieţel care se juca de-a cowboyi, care adora să-şi amuze prietenii,
un povestitor,
unul care nu era pretenţios,
ci, din contră, foarte generos.
REGIZOR
Vezi stâlpii aceia de sus?
Pe vremuri, nu erau acolo.
În locul lor, eram noi,
nişte băieţi de 10-12 ani, cu nişte plăci mari,
care coborau ca pe tobogan cu 50-60 de kilometri pe oră.
O avalanşă albastră care găsea la bază nişte musafiri nepoftiţi.
Era plin de germani, asta se întâmpla în 1942-1945.
Primul meu western.
Am fost întrebat odată în ce sens erau filmele lui Leone personale.
Genurile pe care le făcea erau western, cu gangsteri.
Erau foarte personale, din trei motive.
Primul motiv,
filmele erau despre un copil crescut în Trastevere,
care-şi amintea că văzuse filme de la Hollywood în anii '30,
pe vremea lui Mussolini.
America era văzută ca un model de libertate şi modernitate.
Ceva total diferit.
Vedeai o altă lume
şi acest copil, care creştea în Trastevere, iubea acele basme.
Al doilea motiv,
fiindcă în 1943-1944, după Debarcările de la Salerno,
trupele americane au venit în nord şi la Roma.
Leone a zis că a fost un şoc
să vadă americani în persoană pentru prima oară.
"Soldaţii ne urmăreau femeile, vindeau ţigări de contrabandă,
se purtau ca atare.
N-am văzut în ei nimic din personajele de la cinema."
A fost dezamăgit, în adolescenţă, întâlnind americani în persoană.
Iar al treilea motiv este propria sa formare ca regizor,
între anii 1949 şi 1959,
când a lucrat ca asistent de regie pentru 35 de filme.
Aproape că m-am născut pe platourile de filmare,
fiindcă mama mea era o tânără actriţă la Galli.
Când eram mic, tata făcea ultimul său film
după mulţi ani de pauză, din cauza fascismului.
Era antifascist şi fusese persecutat din motive politice.
L'ULTIMA VITTIMA R. ROBERTI
Tatăl său, Vincenzo Leone, era un actor şi un regizor remarcabil,
la începuturile filmelor mute italiene,
sub pseudonimul Roberto Roberti.
LA CONTESSA SARA ROBERTO ROBERTI
Era regizorul preferat al Francescăi Bertini,
vedeta cinematografiei italiene şi, o perioadă, a celei mondiale.
A fost regizorul lui Bice Waleran, care i-a devenit soţie
şi care a fost o mare actriţă a filmelor mute.
Când cinematografia italiană a intrat în criză,
Vincenzo Leone, Roberto Roberti,
regizează cele mai spectaculoase filme italiene
din anii '20, ca Fra' Diavolo.
Vincenzo Leone voia să regizeze filme populare,
accesibile tuturor şi înnobilate de acest fapt.
Am impresia că Sergio
a călcat pe urmele tatălui său.
Singura dată când l-am văzut pe Sergio în lacrimi,
vorbea despre tatăl său.
CRITIC DE FILM
Avea loc un festival de filme italiene vechi
şi unul dintre filmele tatălui său rula în sala alăturată.
S-a dus să-l vadă şi n-a mai spus nimic după.
A plecat plângând.
M-am născut cu frustrarea tatălui meu de a nu fi făcut ceea ce îşi dorea,
dar, trăind constant cu cinematografia,
vorbind despre ea, îşi descărca frustrarea pe mine.
Iniţial, până pe la 14 ani,
am avut o repulsie faţă de acest mediu,
de această meserie.
Însă, când tata a decis să se retragă în satul natal,
Torella dei Lombardi din Irpinia,
am simţit o dorinţă puternică de a continua ceea ce făcea el.
Am simţit că era aproape o obligaţie să continui asta.
De fapt, Leone a regizat destul de mult în anii '50,
doar că nu i-a apărut numele pe ecran.
În 1960, primeşte şansa de a face propriul film.
COLOSUL DIN RODOS
A înţeles că filmele epice,
cele despre protagonistul erou, erau calea sa de urmat.
Vreau să demontez un concept.
"Colosul din Rodos" e un film ironic.
Personajul e un playboy.
- Ce parfum este acesta? - De trandafiri, nepoate.
Rodos e şi insula trandafirilor.
Şi a femeilor frumoase, bag de seamă.
Din fotografii, vedem că e maestrul platourile de filmare.
Am impus, practic, genul comediei epice.
Cred că pe primul loc a fost întotdeauna genul,
deci nu cred că el încerca să ajungă
în străfundul sufletului uman,
ci în străfundul arhetipului genului
de care era interesat
şi asta seamănă cu viziunea mea.
De munca lui Leone s-a bucurat,
mai mult decât generaţia mea, următoarea generaţie,
cea care m-a succedat,
printre care, cu siguranţă, Quentin Tarantino,
care cred c-a fost separat la naştere de Sergio
şi care a beneficiat enorm de influenţa acestuia.
REGIZOR
În Kill Bill
sau chiar în Ticăloşi fără glorie şi Django dezlănţuit,
genul e pe primul loc.
Genul e ceea ce contează
şi chiar cred că asta făcea şi Leone, în special în westernuri.
Acest trabuc îi aparţine celui fără nume.
Agentul meu m-a sunat şi mi-a zis: "Vreau să faci un western în Italia."
I-am zis: "Nu ştiu. Am o lună liberă.
Sunt liber.
Acum vrei să filmez un western în Italia?"
I-am spus: "Nu, nu vreau să fac asta."
Clint Eastwood era instructor de înot.
Apoi, timp de mulţi ani,
a avut un rol secundar în westernul "Rawhide".
- Cum merge pe la tine, Rowdy? - La fel ca aici. Ştiu despre turme.
Când l-au trimis la mine să vadă unul dintre subiecte,
se numea "Oaia neagră", n-a vorbit, n-a scos un cuvânt.
Apoi, agentul a zis:
"Am vorbit cu agentul de la Roma
şi i-am promis că vei citi scenariul."
L-am scris în 15 zile.
A pornit de la faptul că văzusem "Yojimbo".
YOJIMBO, AKIRA KUROSAWA 1961
Ce m-a intrigat cel mai tare la "Yojimbo"
era că fusese inspirat dintr-un roman american de mister.
Kurosawa a transpus ideea samurailor săi.
Am vrut să aduc această idee înapoi.
Am zis: "E Yojimbo, e un film care mi-a plăcut.
E o idee grozavă să-l transformi într-un western."
Am zis: "Fie va merge foarte bine, fie va fi un eşec total."
A venit pe platourile de filmare
şi am realizat că e foarte carismatic.
Ne-am înţeles grozav, deşi eu nu vorbeam italiană
sau el, engleză.
A fost multă comunicare prin semne,
în special prin aceste semne.
Ceea ce m-a frapat la acest băiat a fost indolenţa,
era omul-pisică, născut leneş.
Părea că doarme şi când merge.
Dar, când am început filmările,
a prins o viteză,
o dinamică, de-a dreptul surprinzătoare.
Asta mi-a oferit un clişeu specific, un farmec al personajului.
Nu îi era frică să facă ceva nebunesc.
Adică, mă refer la
felul în care aborda lucrurile.
Mi-a plăcut să joc.
El a fost responsabil de cariera mea din acel punct.
Ceea ce a făcut cu Eastwood a fost extraordinar.
Dacă Eastwood ar fi rămas doar în cinematografia americană,
poate că n-ar fi devenit niciodată Clint.
I-a înlăturat acel aspect divin care-l făcea să pară neverosimil.
Salutare, prieteni!
Îl face un Dumnezeu printre oameni.
A reuşit să pună indolenţa romană în corpul lui Clint Eastwood,
în atitudinea, manierele,
viclenia, perspicacitatea, iscusinţa şi dibăcia lui.
Salut!
Dubla unu!
Iată-mă!
Am început cu producătorii Papi şi Colombo,
fiindcă trebuia să fac primul meu film cu ei.
Debutul meu a fost în camera unde aveau studioul.
Am auzit zgomote.
REGIZOR
Zgomote şi voci.
La un moment dat, am auzit
Iată-i că vin!
Era domnul Sergio Leone
care le spunea producătorilor despre scena cu împuşcături.
Farmecul cu care povestea era impresionant.
Îmi amintesc încă foarte bine,
aveam vreo 14 ani, în 1964,
iar prima scenă m-a impresionat foarte tare.
PENTRU UN PUMN DE DOLARI
Prima scenă cu muzica şi fluieratul.
Era ceva unic şi rar
în orice alt film mai văzusem.
REGIZOR
Eram încă student,
nu mă gândisem niciodată să intru în industria filmului.
A fost chiar unul dintre elementele
care m-au impulsionat să învăţ cum se face un film
şi să devin regizor.
Baxter acolo.
Rojos acolo.
Eu chiar la mijloc.
Unde ce faci?
Clopotarul nebun avea dreptate.
Se pot face bani aici.
Ideea era că arlechinul serveşte doi stăpâni.
Don Miguel Rojo, vreau să vorbesc cu dumneavoastră.
Am auzit că angajaţi oameni.
Eu aş fi disponibil.
Dar trebuie să vă spun dinainte.
Nu lucrez ieftin.
E un personaj care se situează la mijloc
şi care, practic, se vinde celor doi
fără ca ei să ştie şi apoi îi învrăjbeşte.
Pregăteşte trei sicrie.
Am văzut filmele în anii '60. Adoram muzica şi hainele americane.
Eram, cum ne-a zis Jean-Luc Godard: "Copiii Marx şi Coca-Cola".
Iubim filmele western, dar nu prea credem ce se întâmplă în ele.
Leone a reuşit să rescrie povestea pentru o generaţie
care n-o mai credea.
Într-un fel, Sergio Leone
a readus povestea la viaţă prin prisma propriei sale viziuni.
Îi sunt recunoscător, întreaga mea generaţie îi este,
fiindcă am crescut cu filmele western,
cu Howard Hawks, Raoul Walsh, John Ford
şi cu Kurosawa, care a făcut un fel de film western oriental.
Aşa am crescut.
Am urmărit cu încântare, prima oară, Pentru un pumn de dolari.
În filmele lui Ford, când un actor deschide fereastra,
o face pentru a privi viitorul ce i se aşterne înainte.
În filmele mele, când o deschide, simte doar teroarea
de a fi împuşcat în cap.
Când s-a terminat, nu m-a mai căutat.
Nimeni de la Roma sau din producţie nu m-a căutat.
Nu ştiam ce s-a ales de film.
Filmul s-a lansat la Florenţa.
Vineri am făcut 600.000 de lire,
sâmbătă, 800.000 lire, duminică, un milion şi trei lire.
Luni, se preconizau 100.000 de lire, dar am făcut un milion şi jumătate.
Mitul ajunsese la Roma.
Dintr-odată, în revista Variety apare
că westernurile sunt istorie, mai puţin unul,
un mic western care merge foarte bine,
Pentru un pumn de dolari, cu Clint Eastwood.
Şi mi-am zis: "Am jucat eu? Dar nu se numea aşa,
ci Magnificent Straniero."
Titlul original fusese Ray Magnificul.
Dacă observaţi clachetele, care au apărut de curând, vedeţi pe ele:
Ray Magnificul şi Străinul Magnific, al doilea titlu.
În post-producţie l-au schimbat cu Pentru un pumn de dolari.
Când ai un pistol şi întâlneşti pe cineva cu o puşcă
se zice că eşti un om mort.
Să vedem dacă e adevărat!
Ceea ce a făcut Leone în filmele cu Clint Eastwood
a fost diferit faţă de toate.
Şi asta a avut de-a face cu peisajul.
Mi-am dat seama imediat că nu e vestul Americii.
REGIA SERGIO LEONE
REGIZOR
Mă gândeam că asta e interesant.
Zice că e un western, dar nu pare un western american.
Portretiza o lume a eroilor şi a demonilor.
În acelaşi timp, conţinea simboluri iconice ale răului şi ale binelui.
Acestea erau atât de nuanţate,
încât binele, cu siguranţă, avea rău în el,
iar răul avea bine.
REGIZOR ŞI ROMANCIER GRAFIC
PENTRU CÂŢIVA DOLARI ÎN PLUS 1965
Erau personaje de neimaginat.
Absolut măreţe.
Erau, pot spune, desene animate.
Cunoştea benzile desenate.
Nu pot vorbi pentru el, dar mă uit şi zic:
"Bun, face parte din tribul meu, iar eu, din al lui."
Lee Van Cleef arată ca un desen animat.
Folosesc sintagma "desen animat" ca pe o laudă.
Mi-a atras atenţia cum a fost editat fiecare cadru,
aşa mi-am început şi eu schiţele, cu planşe mici,
gândindu-mă că sunt cadre în mişcare.
Pentru mine, Vestul reprezintă fantezie.
Sunt personaje istorice,
dar reprezintă şi mitul, legenda, basmul.
O amintire specifică
pe care o am urmărind Cel bun, cel rău, cel urât
este prima scenă.
Eram în sala de cinema, filmul abia începuse.
Vezi deşertul sau ce vezi în prima scenă.
Apoi, faţa lui Al Mulock intră în cadru.
Şi vedem asta
Apoi, tatăl meu vitreg, Kurt, care stătea lângă mine, zice:
"Aha! Ăla sigur e 'Cel urât'"
Robert Rodriguez.
Ceea ce ne-a apropiat în calitate de colaboratori
a fost când m-a întrebat dacă vreau să urmăresc vreun film
să-mi fac încălzirea pentru Sin City.
Am ales Cel bun, cel rău, cel urât.
Îl urmăream împreună şi ne dădeam coate,
fiindcă era exact ceea ce voiam.
Şi-mi spunea:
"Uitasem partea aia. Uitasem cât de grozavă a fost!"
Eram ca doi băieţei.
CEL RĂU
Exista un aspect al distribuţiei sale,
cred că se aplică şi la mine.
Încercăm să creăm noi mitologii sau noi mituri,
în ceea ce priveşte actorii.
CEL URÂT
Tuco. Cel mai tare personaj din toate filmele existente.
Este, evident, cel mai tare personaj.
Cred că Tuco, interpretat de Eli Wallach
este una dintre cele mai grozave interpretări comice.
Intră în top trei interpretări de comedie.
Comedia, de o manieră specifică genului commedia dell'arte,
foarte europeană,
în special italiană,
şi, cum s-a mai spus, foarte teatrală.
Cred că este atât de mult umor în westernurile făcute de Leone,
în special în primele trei, cele cu Clint.
Şi cred că e foarte important faptul că a avut simţul umorului,
căci altfel, fără el,
filmele sale ar fi fost
nişte westernuri mai conservatoare, tipice stilului american.
Dar el a pus totul pe masă.
Cât valorezi acum?
Cât?
Două mii de dolari.
- Exact. 2000 de dolari. - Da.
Două mii de dolari.
Ticălosule!
Vei plăti pentru asta! Sper să mori!
Făceam filmul în California.
Au zis: "E un regizor italian care vrea să faci un film."
Am zis: "Ce fel de film?" Au zis: "Spaghetti Western."
Am zis: "E ca pizza Hawaii. N-am mai auzit de acest gen."
Mi-au făcut cunoştinţă cu Leone.
Mi-a zis: "Vreau să-ţi arăt ce-am regizat până acum."
REGIA SERGIO LEONE
Scrie Sergio Leone. Şi apoi
Îi împuşcă numele.
Când s-a terminat, am zis: "Fac filmul. Unde vrei să mă duc?"
Ultimul meu film, Cel bun, cel rău, cel urât,
este un western epic de aventură,
fiindcă e povestea a trei magnifici
şi a unor tâlhari simpatici,
care are loc în contextul Războiului Civil.
Construiesc un pod, trec peste el şi acesta trebuie să explodeze.
Clint a zis: "La mine e al treilea film cu efecte.
Va fi o explozie mare pe pod. Ai grijă!"
Au lucrat mult ca să-l construiască, un căpitan spaniol a pus dinamita.
Au instalat trei camere,
una cu încetinitorul, aproape de locul unde exploda podul,
una aici şi una în şanţ, unde trebuia să fim noi.
Voiau să stau puţin mai în spate, dar în picioare, şi le-am zis:
"Cred că n-o să stau doar puţin, ci mult mai în spate."
Am zis: "Voi urca pe vârful dealului."
Eli a zis: "Cred că vin şi eu acolo."
Am zis: "Bine." Şi am urcat.
Bărbatul, italianul care a făcut efectele speciale,
i-a zis căpitanului spaniol: "E o mare onoare.
Tu vei detona podul.
Atinge aceste două fire când voi striga 'Foc!'"
Unul dintre asistenţi a venit şi a zis: "Unde vreţi să stau?
Unde să mă duc? Spuneţi-mi!"
Iar cel cu efectele speciale a zis: "Fă loc!"
S-a înţeles foc. A fost o explozie uriaşă.
I-am zis lui Eli Wallach:
"Probabil că nici n-aveau camerele pornite."
Glumeam.
Dintr-odată, l-am văzut pe Sergio venind,
era furios.
Camerele erau oprite, nimeni nu ştia că urma acţiunea.
Îl auzeam ţipând,
dar nu înţelegeam în ce limbă,
fiindcă era furios.
Leone zicea: "Vreau să-l omor. O să-l omor."
Bărbatul, imediat după, s-a urcat în jeep şi a plecat.
Armata spaniolă, care furnizase explozibilul şi restul,
s-a simţit vinovată că a detonat podul mai devreme
şi a promis să-l reconstruiască.
S-a întors. L-au construit în patru zile.
Dar şi atunci, eu şi Clint eram pe vârful dealului.
CEL BUN, CEL RĂU, CEL URÂT 1966
Avea mult curaj.
Mulţi s-ar fi temut de lucrurile pe care el le încerca
cu atât de multă vigoare şi entuziasm încât le făcea să funcţioneze.
Nu ştiu dacă un regizor american ar fi reuşit.
Obişnuia să ne ia cu el.
Era pasionat să-i fim alături.
Aveam senzaţia că familia era mai presus de toate.
Am câteva amintiri din copilărie, nişte secvenţe.
Îmi amintesc nişte ţinuturi părăsite, prăfuite, unde nu erau decât adulţi.
Trebuia să facem linişte, fiindcă se filma.
Pentru un copil era plictisitor.
Am amintiri frumoase.
Pentru un copil, să fie pe un platou de filmare
e un joc fantastic.
Cea mai mare bucurie era să ne costumăm
şi să facem parte din figuraţie.
Era foarte ataşat de familie.
Stând mult acasă, înainte de a filma Un sacco bello,
am văzut relaţia lui cu soţia şi copiii.
Era îndrăgostit de cele două fiice, de Andrea şi de soţia sa, Carla.
Era o familie frumoasă.
Cei din echipa tatălui meu
erau persoane care ne frecventau casa, ne erau prieteni.
Nu ni s-a părut niciodată că eram într-un loc străin,
totul ne era familiar.
Pentru mine era un joc frumos, o călătorie.
Acestea erau vacanţele familiei.
Nişte vacanţe diferite faţă de cele ale prietenilor mei,
care aveau vieţi mai liniştite, mai normale.
În Italia nu există Vest, nu există sălbăticie,
nu există bandiţi, indieni sau goana după aur.
Imboldul pentru producerea acestor filme nu ţine de istorie,
ci de cinematografie.
Vestul Sălbatic american e un mit,
însă cel italian e un mit despre un alt mit.
După părerea mea,
cred că aş situa filmele chiar la graniţa
cu câteva genuri diferite: comedia italiană,
spectacolul antic, epicul din cuvântul vechi italian "giallo"
şi modernismul pur, cinematografic.
Consider că ei au fost începutul cinematografiei moderne.
Există cinematografia nouă de la Hollywood, cea clasică
şi cred că chiar la mijloc, unde cinematografia clasică se termină
şi cea nouă de la Hollywood începe, se află trilogia "Dolari".
CEL BUN, CEL RĂU, CEL URÂT 1966
A zis că e America.
Că e Vestul Sălbatic.
Era un Vest Sălbatic mitic, care n-a existat niciodată.
A folosit decorul uimitor de pietre din Spania
pentru a crea o lume formată doar din aceste suprafeţe.
Cred că toate locurile, peisajele,
fie că erau în Almeria,
toate locurile faimoase pe care Leone le-a folosit pentru filmele sale,
semănau foarte tare cu America.
Dar, fiindcă a folosit decoruri foarte simple,
a făcut lucruri grozave în prim-plan.
REGIZOR
În Libération, acum 30 de ani, era un chestionar.
Întrebarea pentru vreo 200 de regizori fusese: "De ce regizaţi?"
Răspunsul lui David Lynch mi-a rămas în minte.
"Creăm universuri să vedem dacă funcţionează."
Pentru mine, Sergio a creat un univers funcţional.
CEL BUN, CEL RĂU, CEL URÂT 1966
Cel bun, cel rău, cel urât, Pentru un pumn de dolari,
acestea sunt călătorii.
Sunt odisee eroice.
Totul e epic în filmele lui.
Nu doar împuşcăturile, scenele cu bătăi, ci şi ce e între ele.
Cu mai mult patos!
REGIZOR
Acestea sunt lucruri pe care doar cinematografia le face,
pe care doar un regizor le poate aduce în prim-plan.
Nu pot fi scrise în scenariu sau comunicate altfel, ci doar aşa.
Cred că a fost unul dintre acei cineaşti care mi-au demonstrat
ce poate face un regizor.
Cel bun, cel rău, cel urât a fost primul lui film pe care l-am văzut.
Eram un copil, dar n-am avut impresia că văd un film
care fusese făcut cu zece, 20 sau 30 de ani în urmă.
Părea că văd ceva complet nou, atemporal şi contemporan.
Confruntarea de la sfârşit,
care e o mare aşteptare,
cu ei doar stând acolo.
Camera e eroul,
fiindcă se învârte.
Se mişcă de la unul la altul după muzică.
Dacă vezi asta, n-ai cum să nu stai în suspans.
Dintr-odată,
se aud, parcă într-un sunet, împuşcăturile lor
şi cei care trebuie cad la pământ.
În cele mai multe filme de aventură, ar fi fost o scenă fără sfârşit,
în care se urmăreau,
se răneau şi vorbeau unii cu alţii,
vorbeau şi iar vorbeau
Morricone a rezolvat această problemă dramatică.
Suntem aici, cercetăm
două teme muzicale pentru ultimul meu film,
Un pumn de dinamită.
Tata avea nişte repere de la care nu s-ar fi abătut niciodată.
Îi puteai spune că a venit cel mai tare cântăreţ din lume,
el ar fi zis: "Poate face o piesă, dar Ennio face coloana sonoră."
Nu se negocia.
Îmi amintesc, când am făcut primul meu film, Pentru un pumn de dolari,
că nu-l voiam pe Ennio, fiindcă nu-l ştiam.
Obişnuiam să lucrez cu un alt compozitor.
Ne-am întâlnit, două zile mai târziu, fiindcă aşa au vrut producătorii.
În acel moment, ne-am recunoscut.
Acum, trebuie să lucrăm,
dragul meu prieten, Ennio. Să intrăm!
Erau într-o armonie totală.
Tata şi Ennio lucrau la versurile pentru Un pumn de dinamită.
Ennio cânta notele, iar tata i-a spus: "Fă-le să sune mai dulci".
Fă-le să sune mai dulci. Ca ceva pentru copii.
Era, cu adevărat, o colaborare completă,
ce se năştea sub ochii amândurora.
Mi-l amintesc pe Sergio de când eram în clasa a treia.
În clasa a patra şi-a schimbat şcoala,
nu l-am mai văzut mulţi ani, până a venit să-mi ceară
să-i fac coloana sonoră la Pentru un pumn de dolari.
COMPOZITOR
Am făcut-o cu multă plăcere.
Aveam deja o idee în minte pe care am dezvoltat-o.
Fluieratul şi instrumentele care-l acompaniau
erau extravagante, n-aveau nimic de-a face cu el,
numai percuţii ciudate.
Amestecul instrumentelor, fluieratul, chitara electrică şi tema western
erau inedite şi au schimbat muzica în lume.
Muzica aproape că suna a carnaval.
Părea o combinaţie între The Beach Boys, Duane Eddy
şi Vestul Sălbatic, înregistrată în baie. Fantastic!
PENTRU CÂŢIVA DOLARI ÎN PLUS 1965
În toate filmele lui Sergio
am schimbat, de fiecare dată, fizionomia muzicii.
Cutia muzicală din al doilea film făcea parte din scenariu.
Cu toate astea, nu apărea mereu în scenă.
Uneori, când se filma fără să apară cutia muzicală,
devenea ceva abstract.
Astfel, era important ca aspectul sunetului
să se potrivească cu povestea.
În A fost odată în Vest, muzicuţa devine protagonistă.
Aşa, continuă! Cântă, Muzicuţă!
Cântă ca să nu îndrugi prostii!
Ai grijă la notele false!
Ca astea?
A aflat că atunci când un instrument scoate nişte sunete,
în timpul unei scene,
pe care le auzim din nou, fără ca instrumentul să mai apară în cadru,
acesta devine o evocaţie fundamentală care contribuie la scopul filmului.
A FOST ODATĂ ÎN VEST 1968
A fost o descoperire importantă.
Ţine-ţi fratele fericit!
Dinamica muzicii şi prelucrarea sunetului
sunt unice şi extrem de intense.
REGIZOR
Diferitele tonalităţi şi melodii sunt aproape ca nişte replici.
Ele exprimă, de fapt, nişte informaţii, nu doar emoţii.
Când apar diferite secvenţe sonore sau diferite instrumente,
practic conversează cu spectatorii.
Morricone este, clar, co-autorul filmelor lui Leone, fiindcă
nu ţi le poţi imagina fără compoziţiile lui Morricone.
A fost frumos din partea lui.
Eu nu scriam scenariul.
Cu siguranţă, n-a intenţionat ca muzica din spatele scenelor
şi sunetele realiste ale filmului
să reprezinte dialogul,
poate chiar mai mult decât acesta:
interpretarea abstractă a cuvintelor.
Muzica a fost o parte esenţială a naraţiunii din filmele lui Sergio.
Leone avea ochii, iar Morricone, urechile
şi făceau o echipă pe cinste, precum Hitchcock
şi Herman.
Filmele lui Sergio erau atât de bune încât putea folosi muzica oricui,
nu neapărat pe a mea.
Muzica nu face parte din film, ea îl interpretează,
îi oferă conceptul pe care compozitorul îl împrumută filmului,
şi, desigur, regizorul.
A FOST ODATĂ ÎN AMERICA 1984
Gândul actorului, ceea ce nu spune,
poate fi exprimat prin muzică.
Privirea fixă a unui actor
care simţea în urma sau în faţa sa ceva de nesuportat.
E fiul secretarului Bailey.
Se numeşte David, la fel ca tine.
Muzica era plină de suspiciuni, amintiri,
lucruri îngrozitoare sau simple.
Muzica lui Morricone a adăugat mai multă valoare personajului
şi a îmbogăţit componenta psihologică a acestuia.
Când filmam o scenă anume, emoţionantă,
sentimentală, cu o melodie pe fundal,
dacă ceva nu mergea bine, ziceam:
"Nu contează care va fi varianta finală,
lăsăm muzica pe fundal, deoarece mă ajută.
O vom înlocui mai târziu."
Când există muzică pe platou
se întâmplă ceva special, sacru.
Necesită concentrare din partea tuturor.
REGIZOR
E o armonie superioară care aduce laolaltă,
în cel mai bun mod posibil, implicarea tuturor.
Aceasta este o scenă specială, filmată fără sunet,
pare văzută de protagonist, care apare abia la finalul filmării.
Mai puţin fum!
Motor!
Clachetă. 28-1, dubla unu. Acţiune!
Muzica joacă un rol central.
Pentru mine, pare un film mut, pare conceptul unuia, care, desigur,
n-a fost mut, ci, în mod clar, însoţit de muzică.
Probabil, Sergio Leone e şi ultimul mare cineast de filme mute.
A oferit imaginilor o forţă extraordinară.
Sergio a lucrat mult şi cu liniştea.
Cu liniştea cui?
A actorilor, a personajelor.
Cu liniştea urmăririi unei scene.
Acea linişte e reală şi reprezentată de muzică.
Muzica, în acel moment, se reprezintă pe sine
într-un fel fundamental pentru acea scenă,
pentru ce s-a întâmplat înainte şi pentru ce se va întâmpla după.
Muzica spune trecutul şi viitorul filmului.
Leone chiar ştia cum să creeze singurătatea şi izolarea
folosindu-se la minimum de câteva efecte sonore.
Tatăl meu avea o deosebită atenţie pentru zgomote.
A găsit în Ennio mai mult decât omul potrivit.
Da?
Cu instrumentele.
DESIGNER DE SUNETE
I-am folosit pentru paşii lui De Niro în A fost odată în America.
Colaboram cu Renato Marinelli care era designer de sunete.
Totul se reproducea în studio. Astăzi, tehnologia ajută la editare,
dar înainte totul trebuia reprodus autentic.
Sergio Leone părea ursuz, dar era un prieten pe cinste.
Era amuzant şi credea în munca pe care o făceai.
Când intră în scenă,
pune sunetul unui cal pe fundal pentru a-i indica prezenţa.
E la fel.
Fă-l să sune mai puţin strident, altfel devine deranjant.
Mă întâlneam mereu cu sunetiştii.
Obişnuiam să glumim:
"Lăsaţi sunetul mai încet ca să se audă muzica."
Acestea erau glumele noastre.
Morricone era mare figură.
Când intrai în acel mediu, exista o atmosferă. Se glumea.
Odată, când mixa cu Sergio Leone, Fausto le-a schimbat muzica.
Ennio adormea uneori în studio,
apoi, încetişor, îi schimbau muzica cu a altui muzician.
Atunci, se trezea.
Zicea: "Ce s-a întâmplat?"
Sergio răspundea: "Nu-ţi place?"
INGINER DE SUNET
L-am cunoscut pe Sergio când am lucrat
la Cel bun, cel rău, cel urât.
De atunci, până la A fost odată în America,
eu le-am mixat pe toate.
REGIZAT DE SERGIO LEONE
Leone îşi creează propria revoluţie expresivă
pe terenul lui.
Cel mai bun exemplu e începutul filmului A fost odată în Vest.
Acele generice lungi care au făcut istorie.
Scârţâitul morii şi toate celelalte.
El a făcut muzica mai frumoasă ca oricând.
Când mixam, Ennio nu era acolo.
Sergio mi-a spus: "Fausto, să oprim muzica.
- Sergio, eşti sigur? - S-o oprim."
Acele sunete realiste nu neagă muzica lui Morricone.
Sunt fructul colaborării lor intense.
După ce am mixat, Ennio Morricone a venit să vadă.
Nu i-am zis nimic.
"Sergio, ai făcut cea mai frumoasă muzică."
N-a fost ofensat.
Timp de 70 de ani, cinematografia a fost arta sintezei.
Arăta că e posibil să povesteşti viaţa unui om în 90 de minute
Leone ne-a spus cum timpul se poate opri,
alungi, transforma, multiplica
şi cum cinematografia poate fi arta de a povesti aşteptarea,
de a povesti că nu se întâmplă nimic.
Asta aparţinea literaturii, nu cinematografiei.
Musca blocată în pistol a fost ideea mea.
Cu siguranţă, fiindcă m-am lăudat mult la Sergio după aceea.
Ca director de montaj, nu simţi presiunea aceea
de a termina o situaţie
pentru a-i face loc celeilalte.
Povestea trebuie să respire în ritmul ei.
Simţi asta, e ceva special, nou şi de-a dreptul perfect.
A fost odată în Vest e un film de artă, asta e.
Mi-am propus să-l exprim printr-o parabolă,
la fel de bine putea să fi fost şi un basm
sau westernul care spune povestea naşterii naţiunii americane.
A fost odată în Vest este capodopera lui Leone.
E un western, dar nu este.
E o elegie a unui tip de cinematografie.
A fost odată un băiat în Trastevere care urmărea westernuri.
A fost odată genul western
înainte să-şi piardă calitatea de basm.
A fost odată în istorie
momentul acela când sălbăticia a fost înlocuită cu căi ferate.
Cu toate aceste "a fost odată",
de ce să nu facă un ultim serviciu funerar pentru western?
Aşadar, aduce două personaje din noua generaţie italiană,
nu scenariştii lui obişnuiţi,
Luciano Vincenzoni sau Sergio Donati, ci pe Bernardo Bertolucci,
care a făcut un film şi a contribuit la altele, şi pe Dario Argento,
care e critic la ziarul din Roma, Paese Sera.
REGIZOR
Eram foarte tânăr, un puşti.
Pentru mine era o onoare să-i fiu alături lui Leone.
Împreună cu Bernardo şi cu Sergio
am pus pe hârtie bazele filmului.
La început, ne întâlneam acasă la Sergio.
Apoi, la Bernardo sau la mine acasă.
Treaba a durat mult, vreo două sau trei luni.
Protagonista era o femeie.
El n-a mai lucrat cu femei în filmele lui.
Cred că de asta ne-a adus pe Bernardo şi pe mine, fiindcă eram tineri.
Credea că scenariştii de atunci, de o anumită vârstă,
nu ştiu prea multe despre feminitate.
Eu am făcut prima parte, iar Bernardo, pe a doua.
Apoi, am mers împreună
cu un teanc de hârtii la un centru de copiere
şi doamna de acolo a început să scrie.
Cât scria, noi aşteptam acolo, fiindcă voiam să luăm scenariul.
I-a plăcut mult povestea.
I-a plăcut atât de mult. Din când în când ne zicea:
"Ce scenă frumoasă!"
Ne-am bucurat de asta. Era un moment important.
A FOST ODATĂ ÎN VEST
E nou pentru filmele lui. Personajele contează.
Nu sunt marionete care se plimbă de colo-colo
şi joacă într-un western.
Interacţiunea personajelor contează.
Ne pasă când familia McBain e împuşcată, ne-o amintim.
A FOST ODATĂ ÎN VEST 1968
E nou pentru Leone, o altă cinematografie
mai profundă şi începe cu A fost odată în Vest.
A fost odată în Vest e favoritul meu.
E interesant, prima dată când l-am văzut
nu mi-a plăcut.
Când am văzut filmul prima oară am fost complet sceptic.
Filmul lui Leone îmi părea departe, foarte străin de westernul obişnuit.
Sergio a folosit actori foarte cunoscuţi
în acea perioadă, printre care Henry Fonda.
Cel mai bun actor de la Hollywood.
Pot povesti această anecdotă. A venit în Italia transformat.
O altă persoană.
Avea părul negru, favoriţi,
până şi lentile de contact negre.
L-am lăsat cum era.
Uşor şi cu blândeţe, am încercat să-i amân filmările.
Zi după zi, l-am făcut să înceapă să-şi dea jos din mască.
Apoi, la final, înainte de filmare, i-am zis:
"N-ar trebui să-ţi dai jos şi lentilele acelea negre
care îţi fac privirea atât de monotonă?
Ai nişte ochi incredibil de expresivi."
Şi le-a scos.
Am venit din spatele lui, cu camera în mişcare, circular,
şi am dezvăluit că acest criminal notoriu
era nimeni altul decât Henry Fonda.
El, ca un actor grozav şi cu experienţă, a zis:
"Isuse Hristoase! Acum înţeleg."
Ce facem cu ăsta, Frank?
Când Leone l-a adus pe Henry Fonda,
îi foloseşte caracterizarea de Wyatt Earp ca să înnebunească spectatorii.
Acum mi-ai spus pe nume.
Nu vrea să ignori faptul că Henry Fonda este băiatul bun.
Ci de aici vrea să porneşti.
Vrea să te corupă folosindu-se de asta.
Să te dea pe spate.
Îi plăcea pe John Ford, Howard Hawks,
pe mai marii cinematografiei western din America.
Dar simţea nevoia să spună poveştile altfel.
Acum voi pleca.
O plăcea pe Claudia Cardinale. Faptul că a fost la Monument Valley
a fost ceva foarte american. Foarte.
A fost o combinaţie italiano-americană s-o aducă acolo.
A fost un gest îndrăzneţ şi minunat.
Va fi un oraş frumos. Sweetwater.
Peckinpah şi Leone,
fiecare în felul lor, au înţeles puterea filmelor lui Ford.
Au luat aspectul mitic şi l-au îndreptat într-o altă direcţie,
în special spre capitalism,
exploatare, opresiune, război, ştiţi, imperialism.
Nu mă lupt pentru a-mi impune ideile,
ci lupt pentru a nu-mi fi impuse ideile altora.
Spectacolul trebuie să fie un vehicul care să ne conducă
la anumite discursuri care ne interesează, dar fără să ia poziţie.
A lua poziţie înseamnă să faci reclamă,
un gen de cinematografie care-mi displace.
N-a făcut filme simple.
Au fost dificile, filme politice.
Era multă gândire în spatele lor, multă dăruire.
REVOLUŢIA E UN ACT DE VIOLENŢĂ MAO TZE TUNG
UN PUMN DE DINAMITĂ 1971
În locul tău, n-aş face asta.
De ce?
Se făceau multe filme atunci, în anii '60, care erau anti-western.
Era timpul pentru o revizuire, revizuirea mitului.
Am adoptat abordarea anti-mit. Miturile sunt greşite.
Iată realitatea!
Nu-mi spune de revoluţie! Ştiu totul despre ele, cum au început!
Cei care citesc se duc la cei care n-o fac
şi le spun: "E vremea unei schimbări!"
Ştiu ce zic când vorbesc despre revoluţii.
Era interesat să facă un film
anti-revoluţie, un film cu revoluţia mexicană,
care arată cât de nocivă e revoluţia şi că militarismul tinde să învingă.
Cei care citesc se duc la cei care n-o fac
şi zic: "E vremea unei schimbări!" şi săracii fac schimbarea.
Şi apoi, cei care citesc stau la mese lustruite,
vorbesc şi mănâncă, nu?
Şi cu săracii ce s-a întâmplat?
Au murit!
Asta-i revoluţia!
Şi acolo, expune nişte teme
prin prisma sa, a unui puşti care-şi aminteşte
cum se juca când era mic, dar acum înţelege cum va fi lumea adulţilor.
În Un pumn de dinamită e o referinţă
la Peşterile Ardeatine, unde naziştii au masacrat civili italieni.
A avut loc când Leone avea 12-13 ani.
Strecoară în aceste filme propria istorie, cea pe care a trăit-o.
În Italia, cei de stânga nu l-au agreat şi mulţi l-au recenzat prost.
Însă Pasolini a zis: "Nu sunt de acord cu politica lui,
dar e un film bun."
În retrospectivă, pare piesa lipsă din puzzle-ul
dintre A fost odată în Vest şi A fost odată în America.
Nu sunt sigur că asta a intenţionat atunci, dar aşa pare acum.
La sfârşitul anului 1967, începutul lui 1968,
am mers în America pentru a face "A fost odată în America".
Aveam ideea aceasta de mult timp.
A FOST ODATĂ ÎN AMERICA 1984
PRODUCĂTOR
Eram la Cannes
şi am văzut pe terasa hotelului Carlton
pe cineva care semăna cu Buddha,
dar Buddha e mort, deci nu era el.
Putea fi Orson Welles, dar ştiam că abia mâncasem cu el în Los Angeles.
Deci putea fi doar Sergio Leone.
Am mers la el şi i-am zis: "Salut! Numele meu e
Sunt un mare fan al tău. Vreau doar să-ţi strâng mâna."
I-am zis: "N-am mai văzut de mult filme regizate de tine."
Şi a spus: "Îţi zic un secret. Am refuzat filme
în ultimii 11 ani,
fiindcă nu voiam să fac decât un lucru:
A fost odată în America."
L-am întrebat despre ce e vorba.
Când am terminat de rostit întrebarea,
am primit patru ore de descriere, cadru cu cadru, a filmului.
Eu eram, practic, un străin.
Sergio Leone a fost grozav.
Eram uimit.
Sunt foarte încăpăţânat, perseverent. Fac cinematografia care-mi place.
Trebuie să iubesc cu pasiune filmul, de la cap la coadă.
Între 1971 şi 1983, încearcă să pună filmul cap la cap.
Trebuie să fie un record în industrie.
Sergio Leone!
E un simbol la Festivalul de la Cannes.
E acolo mereu, face parte din cultura filmului, dar se odihneşte.
I s-a oferit Naşul, dar a refuzat.
Dacă mă întrebaţi: "E Leone un autor?"
Câţi ar mai fi refuzat Naşul
ca să facă filmul pe care şi-l doreau?
De ce n-aţi regizat nimic doi ani?
Sunt blocat. E o poveste,
- cred că o ştiu toţi. - E A fost odată în America?
Da, despre asta e vorba.
Dacă am început, nu mă pot opri acum.
Sper să ies din impas. Vom vedea.
Timp de mai bine de zece ani, numai pe asta s-a concentrat.
Îmi amintesc că ne povestea despre film
înainte să-l fi scris.
Cred că ne-a citit scenariul de 100 de ori.
Venea seara şi zicea: "Am schimbat asta."
Iniţial, se numea A fost odată, America.
Apoi a zis că sună prea arogant.
Sergio avea în minte A fost odată în America,
dormea şi se trezea cu el.
Era amanta lui.
Am trăit bucuria de a vedea cum i se îndeplineşte visul
când a apărut Aron Milchan în vieţile noastre.
Ca un copil am zis: "E o nebunie. E uimitor. S-o facem!"
Povestea e continuarea ideală a unui triptic
şi astfel, pretextul gangsterismului, al reminiscenţei americane,
e modul unui european, cu experienţa mea,
de a-şi exprima iubirea pentru cinematografia americană.
Subtitlul filmului putea fi: A fost odată un anumit fel de film.
Îmi place ultima parte, când personajul meu e bătrân.
Am petrecut multe ore la machiaj cu Manlio Rocchetti.
Acum e simplu. Nu mai necesită atâta efort.
Culoarea va fi un factor important.
Aici sunt culorile. Cred că maro şi bej sunt tonurile corecte.
Aici e Lyric Theatre pe care-l facem la fel.
A fost odată în America reprezintă gândirea măreaţă a tatălui meu.
Vreau ca orchestra să fie suspendată în aer.
Pare ieşită direct dintr-o carte de poveşti.
Reprezintă melancolia lui faţă de trecut.
Cred că a fost scrisoarea lui Sergio pentru lume.
A fost ceva ce şi-a dorit,
s-a identificat, s-a conectat cu povestea.
Într-un fel, A fost odată în America
este printre ultimele filme de acest gen.
E o superproducţie cuprinzătoare
regizată de un artist european extraordinar în America.
Aveam vreo 11 ani.
Atunci când am început filmul
aveam 11 ani şi am împlinit 12 cât filmam.
Nu eram un copil cu aspiraţii de a deveni actor.
Nu eram un copil pasionat care să fi urmărit multe filme
sau să fi ştiut multe despre cinematografie.
A fost o experienţă spectaculoasă să joc în film,
dar nu ştiam exact în ce mă bag.
Ce primă experienţă minunată
să-l văd cum filmează scenele şi să gândesc:
"E incredibil! Aşa se fac filmele?"
Privindu-l unde amplasează camera
şi câtă grijă, precizie
înţelepciune şi consideraţie punea în tot ce făcea.
Dacă nu făceam acel film, nu ştiu dacă mai deveneam actriţă.
În timpul filmării primei scene, tensiunea plutea în aer,
fiindcă aşteptarea durase atâţia ani
Pentru mine, era de parcă filma prima dată.
Şi tata era foarte emoţionat,
fiindcă, în sfârşit, reuşise să-şi înceapă marele vis.
Înainte să începem să filmăm, după aproape un an de pregătiri,
Sergio a avut o ceartă serioasă cu De Niro
despre o anumită distribuire a rolurilor, stabilită deja.
Mă speriasem.
Am zis: "Bob, am investit deja mulţi bani,
nu poate să renunţe."
Şi Sergio, stând în poziţia lui Buddha,
se uită la el şi-i zice:
"Fii atent! Acesta nu este un film
cu Sergio Leone regizat de Robert De Niro.
Este un film cu De Niro, regizat de Leone.
Facem o înţelegere.
Du-te sus şi urmăreşte toate probele date.
Dacă găseşti o idee mai bună, eu voi fi de acord."
De Niro a coborât după câteva ore şi a zis:
"Sunt de acord. Ai avut dreptate. Mă înşelasem."
Din acel moment,
au relaţionat ca tată şi fiu. Sau ca un unchi mai mare.
S-au iubit.
Nu le impunea actorilor una sau alta.
Se baza pe tine să faci ce crezi că e mai bine
în felul în care ar trebui făcut după părerea ta.
Apoi îţi dădea indicaţii.
Dar nu era omul care să pună presiune pe tine.
A fost o mişcare isteaţă.
Doar dus.
Un dolar şi douăzeci.
A durat mult.
Cred c-am filmat cam un an,
iar Sergio părea că nu vrea să-l încheie.
Nu găsea felul în care să introducă venirea mea
la New York. Aşa-mi amintesc.
Mi-am spus-o mie şi altora: "Nu cred că Sergio vrea să termine filmul."
El îl continua, ştiţi?
Felul în care l-a scris şi regizat
îmi părea exact ceea ce era.
Cred că şi-a pus tot sufletul în acel film
şi cred că e cel mai bun film al său.
E cel mai gândit film al său în ceea ce priveşte timpul,
îmbătrânirea personajelor, două rânduri de personaje
jucând roluri diferite la vârste diferite.
Părea ca un tablou imens.
Cel mai ambiţios pe care l-a pictat vreodată.
A făcut un film foarte nostalgic.
Mă uitam la fiecare scenă care se întâmpla în timpul lui real.
Şi simţeam că îmi lipseau personajele.
Eram nostalgic după ele şi după cât de repede trece timpul.
Pentru un film care trebuia să fie filmat în cinci luni
şi care a durat 11, a găsit o cale ca să nu depăşim bugetul.
A fost creativ, practic, şi în calitate de producător,
şi de regizor.
Tăiaţi!
Sunt mereu impresionat de regizorii care vor să spună o poveste,
chiar dacă nu sunt atras de ea, există câte ceva
Sentimentul pe care-l au. Pentru ei e o muncă din iubire. Trebuie făcută.
Asta-l ajută să devină un proiect special,
ceea ce-l face memorabil în anii ce urmează.
Vino! Ia loc!
Dumnezeule! Eram înspăimântată.
Era primul meu sărut.
Eram speriată, îngrozită de asta.
"Iubitul meu e alb şi rumen în obraji.
Pielea lui e ca aurul nepreţuit.
Obrajii-i sunt ca un amestec de mirodenii."
Deşi nu s-a spălat din decembrie.
Eram îngrozită de acea scenă.
Uitându-mă în urmă, e cel mai pur sărut dintotdeauna.
Atât de pur şi de simplu. Şi totuşi, pentru mine,
a însemnat foarte mult.
E cineva.
Mi-l amintesc pe Sergio,
cât de blând a fost pe acest subiect
Îmi dau lacrimile. A fost atât de drăguţ, fiindcă era
atât de protector, îi păsa precum unui tată.
Îmi amintesc că mă întreba: "Poţi să o faci astăzi?
Poţi filma scena azi?
O putem filma altădată, dacă nu vrei,
dacă nu eşti pregătită." Serios. Cine mai face asta?
Cred că zâmbetul reprezintă copilăria sa şi entuziasmul de a fi copil.
Mi-am zis că ori sunt un idiot,
ori văd unul dintre cele mai bune filme din istorie.
Prima oară când l-am văzut, avea patru ore şi jumătate.
Sergio a făcut un compromis la 04:15, dar am ajuns la trei ore şi 45 min.
A fost ceva de genul: Totul sau nimic. La fel ca Titanic.
Pluteşte sau se scufundă, nu exista o cale de mijloc.
N-a căutat niciodată aplauze sau critici pozitive.
Le-a primit la A fost odată în America.
Era foarte surprins de tot,
de zarva pe care filmul a creat-o la Festivalul de la Cannes.
Surpriza sa, când sala a răsunat de aplauze 15-20 de minute
Îmi amintesc privirea sa, care în faţa altora
a trecut neobservată, dar pentru mine
a fost incredibil de emoţionantă.
Apoi, criticile pozitive de a doua zi l-au făcut fericit.
Ca de obicei, ca în filmele lui, nu s-a terminat prea bine.
Am avut o avanpremieră în Boston.
Au venit conducerea Warner Brothers şi compania Ladd.
După ce s-a terminat, eram la hotel, era două noaptea,
au venit cei de la Warner şi mi-au spus:
"Anulăm avanpremiera din Washington de mâine
şi scurtăm filmul."
Am zis: "Cum adică? Nu puteţi. Eu îl controlez."
Am semnat. E adevărat că Sergio mi-a spus
că nu va dura mai mult de două ore şi 45 de minute.
Deci aveau dreptul să facă ce vor.
Asta mă îngrijorează cel mai mult,
că dacă îl reduc la două ore şi 45 de minute,
editându-l, nu va mai fi filmul meu.
Îmi amintesc că l-au scurtat
şi m-a deranjat din punct de vedere al creativităţii.
Sergio a aşteptat 11 ani ca să facă filmul
şi apoi a mai durat încă trei.
Deci 15 ani
care acum parcă s-au dus pe apa sâmbetei.
A fost ceva care l-a apăsat foarte tare.
În locul lui, aş fi fost curios să văd ce dezastru au creat.
El n-a vrut să vadă. Filmul fusese progenitura lui.
A dat de o carte scrisă de Harrison Salisbury,
despre Asediul Leningradului, 1941-1944, cele 300 de zile.
Şi vrea s-o facă prima co-producţie sovietico-americană din istorie.
Am fost la Leningrad, unde el a povestit tot filmul.
Era o pagină scrisă în Leningrad, dar el avea filmul în minte.
Prima scenă ar începe cu mâinile lui Şostakovici pe pian
cântând Simfonia Leningrad.
Camera iese printre perdele, desigur.
Se observă multă activitate pe râu.
Trece de el. Se văd o mulţime de tancuri Panzer.
Merge spre tancuri, camera le arată pe toate.
Ajunge la comandantul tancului. Se apropie de ochiul său stâng.
Şi zice: "Foc!"
S-a gândit la De Niro.
Printre colaboratorii săi era Tonino Delli Colli
care i-a spus, bâlbâindu-se: "Tu ştii c-o să mori în Rusia, nu?
Frig de crapă pietrele, -40 de grade, tu bolnav, prin tranşee
Nu vrei să facem un film poliţist cu acţiunea la Paris?
Sau o piesă de teatru? Suntem oameni bătrâni."
Mi-a zis mereu că vrea să facă acest film.
Îl ziceam uneori:
"Dacă ai scenariul, să mi-l dai să-l citesc."
Zicea: "Nu l-am făcut." Aşa îmi răspundea mereu.
Ştia că nu-l poate face.
LINIŞTE
Am învăţat din maiestuozitatea sa, din felul cum filma,
din întreaga sa tehnică cinematografică şi de montaj.
Da, am învăţat şi am preluat cât de mult am putut.
O parte din meseria noastră seamănă cu meseria de mecanic,
folosim vechi ustensile, găsite în preajmă, şi găsim căi noi
de a le îmbunătăţi cu gândirea şi personalitatea noastră.
Îl studiam pe Leone şi învăţam cum să
practic, încercam să vin cu ceva nou.
Felul în care aduce toate departamentele la un loc,
într-o armonie de emoţii complexe care se desfăşoară în faţa ta,
e o inspiraţie de fiecare dată.
Văzând filmele lui, te gândeşti
că nu par dintr-o anumită eră. E părerea mea.
Par la fel de noi ca la premieră.
Teoretic, vor continua să pară la fel,
decenii sau generaţii de acum încolo.
Pare contemporan, iar asta e datorită modernismului şi ironiei,
dar modernismul e frumuseţea şi îndrăzneala filmelor.
E ca şi cum ai merge la o galerie de artă să vezi tablourile
unui artist revoluţionar. Rămâi vrăjit.
Cum îl vedeţi pe Kurosawa în Leone,
în Războiul Stelelor îl vedeţi pe Leone.
Acesta e progresul corect al unei forme de artă.
Mi-ar fi plăcut să-i pot fi prin preajmă, în calitate de adult.
Nimeni n-a mai făcut filme ca el, înainte sau după.
A înfiinţat o marcă, un fel de a spune poveştile,
la nivelul căreia nu s-a ridicat nimeni.
Au trecut 38 de ani
de când am venit prima dată în Italia, ca tânăr actor,
pentru un regizor la fel de tânăr, Sergio Leone.
Acel eveniment a marcat pozitiv
ambele noastre cariere. Îţi mulţumesc mult, Sergio.
Un leu pentru Leone.
Ce i-aţi zice lui Sergio dacă ar fi aici?
"Îţi mulţumesc pentru amintire."
SERGIO LEONE ITALIANUL CARE A INVENTAT AMERICA
Ne lipseşte regizorul, mie şi întregii lumi.
Mie îmi lipseşte persoana care căuta ce-i mai bun în mine,
ştiind că am potenţial.
Ce i-aţi spune lui Sergio?
Eu i-aş zice: "Ce mult mi-ai lipsit!" Asta-i tot.
"Întoarce-te!"
Aş vrea să-i mulţumesc. Fir-ar să fie!
Aşteptaţi să-mi revin.
Cât timp a trecut? 35 de ani?
I-aş zice: "Mulţumesc pentru toate ideile
pe care le-ai avut în filmele tale.
Le-am adaptat şi mi le-am însuşit.
Te voi privi mereu ca pe un gigant
pe umerii căruia am avut voie să stau."
E o scenă în Django cu focalizare pe figura unui om de zăpadă.
Când am terminat-o, tehnicianul a venit şi mi-a zis:
"Un Sergio pe un om de zăpadă?
E o lipsă de respect!"
O focalizare foarte de aproape. Toţi ştiu ce înseamnă un Sergio.
Toţi cei din echipă.
Subtitrarea (Română): Lylo Traducerea: Andreea Gheorghe