Downloaded from YTS.MX
Mám obrovskou radost a čest, že tu dnes večer můžu být
Official YIFY movies site: YTS.MX
a představit vám jednoho z mých nejlepších přátel
a jednoho z mých nejoblíbenějších komiků na celém světě,
Shenga Wanga!
Ali Wong, lidi. Ali Wong.
Děkuju. Děkuju mockrát.
Jsem nadšený a vděčný, že tu můžu být.
Jak člověk stárne,
dělá spoustu věcí poprvé v životě.
To je podstata dospívání.
Ale někdy dělá věci, které by nikdy nečekal.
Já si třeba tuhle koupil kalhoty v Tescu.
To je velký. Úplně nová životní kapitola.
Protože když si koupíte kalhoty v Tescu, už je vám všechno jedno.
Tehdy se oprostíme od svého ega a vydáme se na svou duchovní cestu.
Že jo?
Slyšíte pomluvy a říkáte si: „Nezáleží mi na názoru ostatních,
je mi fuk, co si myslí.“
Ale to jsou jen řeči,
dokud to nepodpoříte nákupem kalhot v Tescu.
Tak poznáte, že to někdo myslí doopravdy. Je mu to fuk.
Chce kalhoty z potravin.
S ním si nezahrávejte.
Když někoho takového uvidíte, hned víte dvě věci.
Zaprvé: Dělá, co může, aby přežil.
A zadruhé: Už se ale nebojí umřít.
Protože Tesco vás naučí, jak se přestat snažit.
Než dojedu do obchodu, udělám si v autě krátký meditačně-motivační brífink.
Řeknu, že jedu na nepřátelské území.
Předem vím, že dojde k nějaké křivdě.
Nastanou vyložená zvěrstva.
Nedejte se, ale neřešte, co nemůžete změnit.
To je Tesco.
Když nedokážu zaparkovat do osmi minut, jedu pryč.
Kašli na to, kámo. To nic. Dneska není tvůj den.
Nebudu to lámat přes koleno. To je Tesco. Budu ho respektovat jako oceán.
Není to v mé moci. Ovládá to měsíc, příliv a odliv.
Tesco je větší než my všichni.
Tolik změn. Ani nevím, kdy k tomu došlo.
Nedávno jsem zjistil, že moje oblíbená populární tyčinka
je teď Bounty.
Překvápko, co? Všichni přece víme,
že je to hnus.
Fakt hnus, lidi.
Jestli nevíte, co je Bounty, je to jako Koko,
jen jsou tam dvě.
A navíc hnusný.
Je v tom spousta kokosu.
Zlato, to je zásoba vlákniny.
Možná v tom jsou i prebiotika.
Bounty…
je hrozný název.
Nechápu to. Koko je skoro stejný výrobek.
Veselé jméno, a navíc i hlavní ingredience.
Koko. To není špatné jméno. Někdo na tom zamakal.
Kdo schvaloval Bounty?
Viděl někdy ten výrobek?
Protože to jsou hnědý válečky.
Bounty je dobré jméno, jen když jediná další varianta je Titanic.
Jím Bounty divně. Vyvinul jsem si vlastní rituál.
Otevřu obal a vedle si nasypu mandle.
Ty si koupím zvlášť.
A udělám si takový Raffaelo.
Nastrkám ty mandle do tyčinky.
Mnohem víc, než jich je v Raffaelu.
Nacpu je tam, ať to pěkně křupe.
A pak to sním jak psí léky.
Jsem osvícen, lidi.
Ale o něčem si celý život myslíte,
že to jednou uděláte, a nedojde na to.
To zjišťuju teď. Donedávna jsem si myslel, že budu jednou mít dům.
Že budu mít třeba nemovitost na obou pobřežích.
Teď si říkám: „Kámo, bylo by super
mít o něco hlubší dřez.“
Tohle chci. Viděl jsem to u kamaráda doma
a říkám: „Ty vole, tam je místa.
Tolik místa, ty si vážně žiješ.
Gratuluju.“
„Vsadím se, že když myješ plech,
nikdy si omylem nevytopíš celou linku, co?“
Nemáš ponětí, jak žiju já. Jsme jiní, kámo.
Je až neuvěřitelné, kolik vody vyteče z jednoho plechu.
Vždycky je to překvapení.
Je to jako optický klam.
Je tak tenký, že ho nevnímáte jako hrozbu.
Nejspíš jste unavení a myjete ho jen tak hala bala.
A najednou bum. Ne! Teď mi vitamíny plavou v laguně.
Až přijde uklízečka, zapomeň na kbelík a dej jí plech.
Přemýšlel jsem, jak když jsem byl mladší,
chodil jsem do knihkupectví plný úžasu.
Jako kluk jsem si v knihkupectví říkal: „Tohle všechno se jednou naučím!“
Jako dospělý tam chodím a říkám si:
„Tohle všechno nikdy nebudu vědět.“
Je to drsný. Je drsný vidět svoji neznalost podle abecedy.
Nemám to rád.
Jsem v oddělení „doporučujeme“ a říkám si:
„Ze všeho, co nevím, má tohle Brian nejradši.“
Je ohromující být obklopený tolika vědomostmi najednou.
Vidíte je jasně, ale nemůžete je mít.
Jenom vás škádlí, takový striptýzový klub na moudrost.
Snažím se každý večer trochu číst. Vypěstovat návyk.
Jediný problém je, že moc rychle usnu.
Knížky jsou silnější než melatonin.
Sežeň si knížku, kámo. Je to zhruba 50 miligramů na stránku.
Je to přírodní, rychle to působí. K vedlejším účinkům patří učení.
Osm hodin? Bez problémů. Dej knihu k posteli na noční stolek.
Vzbudíš se uprostřed noci, jen ji uvidíš, a jdeš.
Ne, díky.
Je po večerce, brácho.
Už čtu jednu knihu pár týdnů. Pořád jsem u předmluvy.
Ještě jsem tu knihu ani nezačal.
Když jsou čísla stránek písmena, tak se to nepočítá.
Vždycky si balím knihu, když jedu na turné,
odpoledne na pláž, na piknik, vždycky mám knihu.
Jen ji nečtu.
Nejsem sečtělý, ale moje knížky jsou zcestovalé.
Moje knížky mají fajn život. Ukážu vám svět, holky.
Já nevím. Musím si líp umět zorganizovat čas.
Nevím, kolik let mi na tomhle světě zbývá,
ale tímhle tempem, jakým čtu,
mi zbývá tak osm knížek.
Musím vybírat moudře.
Tuhle mi přišel e-mail od New York Times.
Prý „73 knih na letošní léto“.
Říkám: „To mě neznáte.“
Odhlásit z odběru.
Sedmdesát tři knih.
Letos v létě přečtu jednu knihu,
a možná jenom tenhle e-mail.
Moc pomalu se to načítá.
Čtu moc pomalu. Kéž by to šlo prostě nahrát.
Jako v Matrixu. Mít zásuvku a prostě se připojit.
Sedm návyků vysoce efektivních lidí.
Jsem prokrastinátor. Je to hrozný. Je to problém.
Ještě jsem ani nedopsal tyhle vtipy.
Je to vážný. Fakt jo.
Bojím se, že moje přání před smrtí budou jen spousta věcí, co jsem odložil.
Bude smutné, až mi řeknou, že mám pár měsíců života,
a já si řeknu: „Kruci, musím si pospíšit a zarámovat ty fotky.“
Žiju tady s holými zdmi jako nějaký zabiják.
Na jedné věci pracuju už dlouho.
Pracuju na svém držení těla.
Těžké. Nevím, jestli to zvládnu.
Celý život jsem se hrbil, protože jsem úžasně skromný.
Jsem hodnej kluk, víte?
Je to pro mě výchozí pozice.
Když někoho vidím stát rovně, nevěřím, že je to přirozené.
Mám dojem, že to dělá schválně. „Ty se na mě vytahuješ?“
To umím taky. Taky umím předstírat, že si věřím.
Hrbím už se tak dlouho, že mi to připadá normální a pohodlné.
Jako že dělám ten správný dojem.
Něco jako: „Hele, tomuhle neubližujte.“
Ne. Ten už je zlomený.
Cítím se v bezpečí.
Jestli mě neznáte, jsem původem z Texasu.
Vyrostl jsem v Houstonu.
Chodil jsem na stejnou střední jako Beyoncé.
To je síla, co? Beyoncé!
A já.
Mazec. Už Beyoncé je dost velká hvězda.
Pak zjistíte, že je ze stejné čtvrti Sheng Wang.
Tolik talentu!
Museli jim tam něco dávat do vody.
Vyrůstal jsem na buddhistické filozofii, ale jsem velmi otevřený, víte?
Chodím do všech kostelů, co mají basketbalové hřiště.
Tak sportuju. Basket je moje kardio, víte?
Ale nehraju s každým.
Každé úterý se scházím v parku s uzavřenou skupinou kamarádů,
protože jsme všichni leví a nikdo se nechce zranit.
Je to laskavá hra. Nikdy nikoho neurážím a dost se nasměju.
Jo, protože hlava chce dělat spoustu věcí,
které tělo nedokáže.
Když dostanu míč, říkám si: „Udělám kličku,
potom otočku a nakonec ladně zatočím míč na prstu.“
A moje tělo na to: „Víš co? Hodíme ten míč ven z hřiště.“
Otočka a smích.
Je to veřejný prostor.
Že chtějí ostatní střílet body, to neovlivním.
Ale vždycky hned poznám, když s někým nechci hrát.
První signál je, když vypadají fit.
„Tak ty jsi zdravej, jo? No dobře.
To jsem rád. To máš fajn. Určitě něco umíš.
Ale o to tady nejde.
Ne, kámo, my jsme tu s kámošema, protože jsme prolezlí chorobami.
Vysoký tlak, cholesterol, cukrovka, ztučnělá játra.
Nechodíme sem hrát, ale abychom oddálili smrt.
Vrať se, až budeš mít neschopenku.“
Miluju tyhle chlapy. Jsou pro mě jedineční.
Je to nejvíc nahodilá banda kamarádů, jaké jsem kdy měl,
protože jsou to dospělí muži,
které jsem potkal v parku.
To jsou mí parkáči.
Kdybych chtěl někdy vyloupit banku,
to jsou mí hoši.
Dva hlavní důvody. Zaprvé hrajeme už osm let,
ale nikdo nezná ničí příjmení.
Sotva znají moje křestní jméno. Jsem Sheng a všichni mi říkají Chang.
Zadruhé máme celou škálu různých původů a schopností.
Máme různé role, které k loupeži potřebujete.
Máme černocha, co dělá v luxusních svítidlech,
takže má přístup do domů všech celebrit v celém Los Angeles.
Máme finančníka ze Salvadoru, co nám může lup vyprat a držet kasu.
Máme tam mexického poldu, co může zmařit případný zásah policie.
Pak je tam jeden, co prakticky nic neumí, ale je bílej.
Má schopnosti, kterým moc nerozumím, ale…
je v týmu.
Potřebujeme diverzitu, lidi.
Nemůžu už hrát basketbal v boxerkách.
Musel jsem se vrátit ke slipům.
Protože moje tělo prochází změnami.
A zjistil jsem, že se moje koule snaží odejít.
Celé ty roky jsem na ně byl příliš hodný. Dával jsem jim moc volnosti.
Teď chtějí nezávislost.
To nemůžu dopustit. Musím potlačit povstání.
Přitáhnout uzdu.
Vím to, protože jednou mi na hřišti uprostřed hry…
koule narazily do stehna.
A ozvalo se hlasité plesknutí.
Styděl jsem se.
Bál jsem se, protože jsem věděl, co přijde.
Někdo zakřičel „faul“.
Musel jsem vysvětlovat, že jsem oběť.
I pachatel.
Tomu říkám uvolnění bez míče.
Takže…
jsem si musel nakoupit slipy.
Slipy jsem nekupoval od střední školy.
Doba. Byl jsem zvědavý. Co se změnilo? Co je nového?
Udělal jsem průzkum a našel nové slipy.
Bez rozparku.
To mě zaujalo.
Já ho stejně nepoužívám.
Když jdu čurat, většinou spěchám a nemám čas provlíkat jehlu.
Musím běžet přímo k pisoáru.
Nemám čas hledat tajný vchod.
Tak jsem je nadšeně koupil. Nové slipy bez rozparku.
Ale když jsem otevřel obal, došlo mi,
že jsem si asi koupil kalhotky.
Jaký je v tom rozdíl? Jsou to jemné černé kalhotky.
Ty jsem ale nechtěl.
Ano, sedí mi. Jsou moje velikost.
Jen jsou moc sexy.
Tuhle svou tvář neznám.
Jak jsou tady vykrojené tak nízko a tady vykrojené tak vysoko,
jak vám obepínají boky a třísla.
Takhle jsem se nikdy nenosil.
Dodávají sebevědomí.
Když jsem si je natáhl, hned jsem zlepšil držení těla.
A pak jsem se samovolně začal vlnit.
Začal jsem takhle…
To není moje vůle, to do mě vstoupil duch kalhotek.
Já jsem jen nádoba.
Myslím, že bychom se měli snažit být šťastní.
Cítím, že by celé společnosti bylo líp,
kdybychom považovali skákání za rovnocennou alternativu běhání.
Svět by byl lepší, no ne?
Je škoda, že si upíráme rychlý a snadný způsob obveselení.
Po kolika kilometrech se uvolní endorfiny?
To nikdo neví. Je to moc.
Když začnete skákat, hned je vám hezky.
Představte si, že skáčete se třemi nejlepšími kámoši.
Bok po boku, jste ve formaci.
Jste gang z Glee.
Vypadáte dobře. Jste rychlí.
Je to efektivní.
Byl jsem tu před show v jednom baru. Deset minut pěšky odsud.
Osm minut skákání.
Byl jsem tu dřív.
Začal jsem o sebe pečovat až dost pozdě.
Zrovna jsem začal používat
dostatek tělového krému.
Víte, co myslím? Opravdu hydratuju celé tělo.
To je spousta krému.
Vždycky jsem se šidil. Myslel jsem, že si tolik nezasloužím.
Dával jsem si poskrovnu.
Začínal jsem se mazat odshora dolů, takže nohy to odskákaly.
A teď mám Tesco kartu.
Změnila mi život. Krém značky Tesco je nej.
Prodávají ho ve velkých láhvích.
Většinou nahoře s praktickou pumpičkou.
Jediný problém je,
že asi ve dvou třetinách láhve technologie selhává.
Ale ne! Zbývá hodně krému, ale pumpičkou ho ven nedostanete.
Pumpička dodělala.
V tu chvíli musíte odšroubovat vršek a použít pumpičku jako špachtli.
A to já nerad.
Od pumpování k namáčení, to člověku nezvedne sebevědomí.
Když pumpuju, cítím se bezstarostný a bohatý.
Bum!
Drobný si nech.
Když namáčím, je to jako…
Jsem inteligentní tvor.
Používám nástroje.
Musíte zároveň točit a tahat.
Je to jako mazat si chleba hůlkou.
Mám tělový krém.
Pleťový krém. A jsem o krok dál. Mám oční krém.
To je další úroveň.
Oční krém je vážná věc, protože stojí víc peněz.
Víc než jakýkoli jiný krém, který jste si kdy koupili.
Ale je v miniaturní lahvičce.
Musíte si odůvodnit takový výdaj.
Oční krém se nanáší jen prsteníčkem.
Je to nejjemnější prst, že jo?
Protože je ze všech nejlínější.
Prsteníkem nezvedáte, neukazujete, neurážíte.
Je…
Je jen…
Prsteník je dobrý jen na jeden slib a na oční krém…
který jemně nanášíte poklepáváním s mírně otevřenou pusou, asi takhle…
Ať to kouká zabrat.
Tolik peněz.
Sleduju jednu vrásku.
Posledních pár let se mi dělá velká vráska.
Přímo tady. Neumím to zastavit. Jsem zoufalý.
Snažím se ji podplatit: „Tady máš oční krém, ten tě dostane.
To je jen pro tebe. Nikomu to neříkej.“
A pak máte samozřejmě zbytky očního krému.
Přece nechcete plýtvat zbytky.
Takže jsem jako dobrotivý král: „Tumáte, poddaní, to se pomějete.“
Spím na zádech.
Říká se, že nemáte spát s obličejem na polštáři.
Prý to zhoršuje vrásky.
Spím na zádech, i když to není moje oblíbená poloha.
Na zádech je nuda. Na zádech se nedá přitulit.
Jen tak ležíte jako upír.
Občas se přece jen otočím.
Když mám po těžkém dni. Nebo mám narozeniny.
Chci si udělat radost.
Můj nový prohřešek. Nekouřím cigarety,
ale občas spím na bříšku jako zlobivý kluk.
Další dospělácký zážitek, který jsem nedávno zažil, vezl jsem…
svou přítelkyni na mamograf.
Je to běžná kontrola rakoviny prsu.
Byla tam poprvé a já o tom moc nevím.
Když jdete na mamograf, vezmou vám prso,
dají ho do zapékacího grilu
a pak ho několikrát rozdrtí.
Brutální. Překvapilo mě, že to tak chodí.
Říkám si: „Jste doktorka, nebo tu děláte panini?“
A hrozně to bolí.
Když přítelkyni poprvé rozdrtili prso, tak si prdla.
Všichni byli překvapení.
Udělala, co musela. Bránila se.
Protože ji napadli.
Nevzdá se bez boje, že jo?
Všichni známe útok, nebo únik, ale existuje i třetí možnost na Ú.
To vás ve škole nenaučí, to vás naučí až ulice.
Když jsem
ten prd uslyšel…
okamžitě jsem pocítil velikou empatii.
Soucit s mojí holkou, protože jsem věděl, jak moc ji to bolí.
Vím, že má podobný práh bolesti jako já,
ale taky vím, že má mnohem větší strach z prdění na veřejnosti.
Tak moc ji to bolelo.
Tohle je moc.
Doktoři se mají snažit pomáhat lidem ke zdraví.
Neměli by být tak suroví.
U kluků to chodí jinak.
Když prohlížejí chlapy, tak co? Sahají vám na koule.
Strkají vám prst do zadku.
Celkem pohoda.
Je to celkem něžné.
Nevadí mi to.
Dělám to pro zdraví.
Věřím, že většina z nás tady chlapů
už někdy byla na prohlídce pro zábavu.
Pro srandu, pro poznání.
Poznej sám sebe.
Chci tím říct, že dostat potřebnou péči by mělo být pro všechny stejně snadné.
Kdyby to bylo naopak, tak to není normální.
Chlapi by do takové procedury nešli.
Kdyby mi řekli: „Prohlédneme tě na rakovinu
a párkrát ti u toho rozmačkáme koule,“
řeknu: „Víte co,
nejspíš ji nemám.“
„Cítím se dobře, uvolněně.
Cítím se fajn. Jsem v pohodě. Nashle příště.“
Je to úžasné.
Medicína, kterou dneska máme, je úžasná.
Ale kolikrát ještě budeme muset číst článek o tom,
jak našli nový lék na rakovinu,
který funguje jen na krysy?
Nemůžeme ty články přestat vydávat?
Neshodneme se na tom, že tohle do lidských novin nepatří?
Ne, lidi.
To jsou krysí zprávy.
Typické krysí zprávy.
Skvělá zpráva pro krysí komunitu. Informujte je.
Ale nás z téhle konverzace vynechte.
Zjistil jsem, že až u 99,6 % všech těchhle výzkumů
se ani nezačne testovat na lidech.
Takže investujeme nespočet dolarů a hodin, abychom vyvinuli lékařské postupy
pro nepřítele.
Máme fakt hodně poznatků o krysách.
Neumíme vyléčit obyčejné nachlazení,
ale když jste diabetická myš s ekzémem a dnou,
nemáte se čeho bát.
Budete mít fajn život. Podržíme vás. Jste krysy.
Zlaté časy pro všechny krysy.
Těžké časy pro lidi.
Zažíváme těžké časy, zvlášť v téhle zemi. Naše zdravotnictví je dystopické.
Když se vám v Americe něco stane,
radši se modlete, ať je to fakt vážné.
Dost vážné na odepsání z daní.
A ideálně v lednu.
Tak vám to vystačí na celý rok.
To je klíč. Taková je hra.
Neubližujte si v prosinci. Nebuďte blbí.
V životě jsem měl jen jeden kouzelný rok, kdy jsem dosáhl na úlevu z daní.
Byl jsem nadšenej. Jako bych hrál na účet podniku.
Je načase rozhýbat hru, ne?
Byl jsem u spousty doktorů. A u specialistky na potíže se zadkem.
Než mě objednali, tak mě ty potíže přešly samy.
Byl jsem si jistý, že to nic není.
A stejně jsem na tu kontrolu šel. Doktorka to potvrdila.
Prý že jsem v pohodě, ale kdybych chtěl, může mě prohlédnout.
Nebylo to potřeba.
Už mám klid, pro který jsem sem přišel.
Ale pak jsem pomyslel na daně.
Přemýšlel jsem o tom, kolikrát mě pojišťovna nechala ve štychu.
Tak říkám: „Víte co?
Vytáhněte vazelínu.“
Jdeme na to.
Když už jsem si zaplatil vstupné, tak chci na všechny atrakce.
I na ty mizerný. Zůstanu tu, dokud nezavřou.
Tak jsme to dali.
Udělali jsme to.
Nezjistili jsme nic.
Nebylo to potřeba.
Naúčtovala pojišťovně velký poplatek.
Vím, že si přišla na své.
Já se nedočkal uspokojení, jaké jsem čekal,
protože cesta k ekonomické spravedlnosti by neměla vést z prdele.
Není to pocit vítězství,
když ležíte na boku s prstem v zadku a říkáte si:
„A máte to, pojišťovny.“
Tomu se říká odplata.
Vždycky se snažím porazit systém.
I když to nedává smysl.
Proto vlastním odšťavňovač,
který nepoužívám.
Protože jednou v dospělosti si uvědomíte,
že potřebujete správnou výživu.
Ale už se vám možná nechce jíst výživné jídlo.
Chcete to obejít, přelstít.
Objevíte zelený džus a máte dojem, že vás zbaví všech problémů.
Pak jdete do obchodu a vidíte, že džus je nad vaše finanční možnosti.
Nevydělávám dost na džus.
Je to velmi stresující položka na seznamu.
Spočítáte si,
že s odšťavňovačem za 12 let ušetříte asi milion dolarů.
Jasná volba, řeknete přátelům o svém geniálním plánu
a oni vám nabídnou svůj odšťavňovač, který nepoužívají.
Nevidíte signály. Odmítnete jejich odšťavňovač.
„Ne, díky. Ten tvůj není ten pravý.“
Není divu, žes přestal. Mám to načtené.
Já si koupím ten úplně nejvymazlenější omyl.
Tak dáte 400 babek za šnekový odšťavňovač, co lisuje za studena.
Jedete na farmářské trhy pro čerstvé suroviny.
Jsou čerstvé, protože jsou špinavé.
To se vám líbí, ne?
Na farmářském trhu není lesklé ovoce.
Chcete matný vzhled.
Dovezete si domů svoji zaprášenou úrodu, oškrábete, omyjete,
nakrájíte na kousíčky, odšťavníte, umyjete přístroj,
uklidíte a za hodinu si řeknete: „Tak to už nikdy.“
Ani náhodou.
Bylo fajn si jednou zahrát Jamba Juice,
ale stačilo.
Končím.
Víte, že odšťavňovač skončil, protože jste ho dali na ledničku,
kde je ten divný mastný prach.
Znáte ten prach? To je věčný prach.
Nikdy nezmizí. Jednou z něj bude ropa.
Je to špatný pocit.
Leží vám na lednici 400 babek. Špatný pocit.
Ale já se na to dívám jako na terapii.
Teď jsem vyléčený.
Teď kupuju džus v obchodě. Žádný problém, žádný stres.
„Deset dolarů za láhev? Jo, to je dobrá cena.“
Byl jsem na frontě. Vím, jaké to je.
Díky za vaši službu.
Trávím moc času a energie malými rozhodnutími.
Šel jsem na oběd k Pepkovi na smažené kuře.
Je to pro mě svátek, tak si to co nejvíc užívám.
Vážím všechny jejich nabídky.
Snažím se najít nejvyšší poměr spokojenosti a ceny.
Během mého analyzování
vejde chlápek a ani nezaváhá.
Objedná si prsa, dvě sušenky a limonádu.
Vůbec to ani není menu.
Vůbec na té objednávce neušetřil.
Byl jsem v šoku.
Říkám si: „Oni už dneska u Pepka dělají minutky?“
Tak bohatý bych jednou chtěl být.
To je můj sen. Jednou přijít k Pepkovi a začít freestylovat.
Jen tak. Ani se nedívat na menu.
Pusťte mi beat, objednám si spatra.
Je těžké nejíst ve fast foodech,
když jste na turné.
Jednou večer po show jsem se vrátil do hotelu.
Jediné otevřené bylo Wendy's.
Bylo to vedle hotelu, ale měli jen drive-thru
a já neměl auto.
Měl jsem peníze, naději a svoje dvě nohy.
Doskákal jsem tam.
Přinesl dobrou náladu.
Zaklepu na okno a říkám: „Tak pojďme vyřídit, proč jsme přišli.“
Nebyli moc nadšení.
Prý: „V drive-thru nemůžeme obsluhovat pěší.“
Říkám: „Proč ne?“
A oni: „To kvůli vaší bezpečnosti.“
Tak říkám: „Jdu pro jídlo do Wendy's.“
„Proč mi vykládáte tohle?“
Neustoupili. A neobsloužili mě.
Nakonec jsem musel zavolat Uber, aby se mnou objel blok.
Řekl jsem jim to.
„Vyzvedněte mě u menu a vysaďte mě u okénka.“
To je vaše celá jízda?
Omlouvám se, ale koupím vám nugetky.
Nedávno jsem byl na turné v Kanadě.
A v Kanadě si můžete koupit alkohol jen v některých vládních obchodech.
To jsem nevěděl. Byl jsem v potravinách.
Omylem jsem si koupil balení šesti nealkoholických piv.
Mělo mi to dojít. Mělo pokojovou teplotu. To je signál.
Šel jsem na hotel, dal jich pět do mrazáku a jedno do mísy s ledem.
Bylo fakt studené.
Napiju se a říkám si: „Páni, to vůbec není osvěžující.“
Koukám na obal a on to ani není alkohol.
Je to v podstatě bublinkový džus z ječmene.
Vzdal jsem se. Čekala mě střízlivá noc.
„Asi půjdu brzo spát.“
A najednou jsem měl tu plechovku dopitou.
Vypil jsem i těch dalších pět.
Zdolal jsem celé balení.
V tu chvíli jsem si uvědomil, že se neovládám.
Už trpím i nealkoholismem.
To je špatný. Tohle nedám.
Budu první, kdo přijde o život vinou základních tekutin.
Mám sklony k závislostem. Rád to pokouším. Fakt.
Mám už příliš vysokou toleranci na trávu a alkohol,
než abych to omezoval.
Kámoš mi nedávno vyprávěl o látce zvané DMT.
Je to velmi silný halucinogen,
který vám údajně vyvolá představu o tom, jak bude vypadat smrt.
Jsem otevřený a jednou, dvakrát bych to zkusil.
Ale musím si dát pozor, abych vůči DMT nezačal být imunní.
Co když totiž jednoho dne umřu doopravdy
a po 45 minutách si řeknu „kámo, tohle nedává“?
Tak co bude? Budeme mrtví, nebo ne?
Nemůžu tu ležet celý den.
Tohle je slabej matroš.
Umíte si představit, že vás smrt netankuje?
Jsem vděčný. Za tuhle cestu a za stand-up.
Strávil jsem hodně času v New Yorku.
Skvělé místo, když se chcete zlepšit jako komik,
ale žít tam rozhodně není snadné.
Když jsem tam přišel, nevěděl jsem,
že pokaždé když v New Yorku prodlužujete nájem,
musí se zvednout nájemné. Vždycky.
Já to nevěděl. Žil jsem jinde.
Ve většině ostatních měst vám majitel dá pár let,
abyste se stihli někam posunout.
To je rozumné.
Majitelé v New Yorku řeknou: „Máš rok na to, se zlepšit o 10 %.“
„Koukej si pospíšit.“
Deset procent, pane. To je hodně.
Každý rok.
To je každý rok velký zisk. A velký tlak.
Takhle na mě netlačili ani moji rodiče.
Přišlo mi, že se v New Yorku přetrhnu, aby na mě byl majitel bytu hrdý.
Bylo to divný. Přišlo mi, že mým snem je koupit majiteli bytu dům.
Přeju mu to. Protože na mě tlačil.
Věřil mi. Vybral mě do bytu číslo 16.
V téhle branži jste jedou dole a jednou nahoře.
Vzpomínám si, že jsem byl jednou děsně nadšený.
Dostal jsem nabídku na show v Bostonu.
Těšil jsem se.
Měli mi zaplatit a uhradit dopravu.
Měl jsem účet za vlak z New Yorku do Bostonu.
Ukázalo se, že ten lístek stál víc
než moje výplata.
Byl jsem zklamaný.
Přepadly mě černé myšlenky. Říkám si: „Kruci.“
„Možná bych prostě měl být vlak.“
„Možná musím být vlak, abych uspěl.“
Můj synovec by ze mě byl nadšený.
Paráda, odteď budu navždycky strejda roku.
Tohle dělám, i abych inspiroval lidi, jako je můj synovec,
jíst si za svým snem.
Být asijsko-americký komik je bezva.
Ale být první asijsko-americká mašinka?
To bych byl průkopník.
Miluju tenhle život a vážím si ho.
Ale občas mi chybí…
stálost mé staré práce.
Dřív jsem pracoval v kanceláři.
Nejlepší na každé kancelářské práci je,
že můžete tisknout.
Můžete si vytisknout, co chcete.
Proto jsem šel pracovat. Abych dostal zaplaceno,
měl zdravotní pojištění a mohl pro sebe a své blízké tisknout.
Vím, že máte doma tiskárnu. Všichni máme tiskárnu.
Ta je jen pro případ nouze.
Ta tiskárna, co je doma, je vlastně odpojená.
Zaprášená.
Má jen cyanový toner.
Všechny dokumenty tiskne modře. „Vy jste architekt?“
Doma jsem na sebe zlý. Moc zlý.
Vždycky si tisk rozmluvím. „Ne.“
„To si zapamatuješ.“
Když musím tisknout doma, vyberu si stránky.
Žádné „tisknout vše“. To je jen v práci.
Doma vybíráme stránky.
Oboustranně.
Ve stupních šedi.
Co nejsvětleji to jde. Ideálně ať je to neviditelné.
Proto je zábava chodit do práce. V práci tisknete rychle, bezstarostně.
Chodíte tam plní elánu celý den klikat Ctrl+P.
Možná si nevyděláte na svůj vysněný život,
ale rozhodně tak můžete tisknout.
Práce je především o plýtvání
bez výčitek.
Necítíte nic.
Už jste někdy vyhodili dokumenty, které jste právě vytiskli?
Klikli jste na „tisknout vše“ a sotva to vylezlo.
Čerstvý komínek.
Vyhodili jsi někdy
teplý papír?
Máte pocit viny.
„Možná bych měl počkat, až vychladne, než ho vyhodím do koše.
Právě se narodil. Nech ho chvíli žít.“
Ale vy neváháte, protože kancelářský život z vás udělal gangstera.
Divný, že jo?
Je to divný. V práci se vás snaží v tolika věcech kontrolovat.
Ale tisknout vás nechají dosyta.
Není to podezřelé?
Protože vědí,
že nám musí nechat aspoň něco,
když máme pocit, že nic neovlivníme.
Tisk nám vzít nemůžou.
Tisk je jediné, co nás dělí od revoluce.
Když vám řeknou: „Musíš přijít v pátek po Díkůvzdání,“
řeknu si: „Tak jo.
Je načase si svázat a vydat svůj Gmailový účet.“
Přišel čas zálohování v papírové formě.
Lidi používají mrak, já budu používat stromy.
Karty na stůl, lidi.
Mám oboustranný pásek.
Má to být tajemství. Mám jeden pásek.
Kolega si myslel, že mám dva.
Jestli nevíte, co to je,
tak je to pásek, co je z jedné strany černý a z druhé hnědý.
A má otočnou přezku.
Takže si můžete obout hnědé lakýrky
nebo černé lakýrky.
Nastavíte přezku, budete sladění a lidi si toho všimnou.
Tak v životě vystoupáte výš.
Oboustranný pásek je přesně na to jedno životní období,
kdy jste dost nóbl vlastnit dvoje lakýrky,
ale dva pásky, to ještě ne.
Je to přechodné období. Jednou prorazíte.
Jednou si vyděláte na dva pásky.
Ale prozatím budete otáčet.
Já…
Jsem kmotr.
Kamarádka ze mě udělala kmotra svých dcer.
A z mé přítelkyně kmotru. Teď spolu musíme zůstat kvůli dětem.
Když vaši kamarádi začnou mít děti,
buďte připravení.
Připravte se, že zase budete muset číst nahlas.
Nečekejte, že to přece umíte.
Určitě umíte číst. V tom to není.
Jde o tohle:
Umíte hrát?
Umíte improvizovat hlasy pro různé postavy?
Umíte zpívat a tančit? Dokážete si udržet sebevědomí,
když předvádíte show publiku, které na vás nijak nereaguje?
Šel jsem ke kamarádům. Myslel jsem, že na večeři.
Najednou uložili dítě
a říkají: „Přečteš mu pohádku?“
Říkám:
„A vy budete poslouchat taky?“
Pro koho to vlastně bude?
Dali mi knížku jménem Kačenka Dimity.
Nikdy jsem ji nečetl. Bez váhání jsem spustil.
„Kačenka Dimity.“
„Kačenka Dimity se kolébá batolí se a cvičí,
ocasem vrtí sem a tam a křídly vzduchem fičí.“
A celou dobu, co to čtu, se snažím, aby to neznělo jako 50 Cent.
Ale ve skutečnosti chci.
Říkám si: „To jsou pane rýmy!“
Chci těm textům vzdát hold.
„Batolí se a cvičí,
ocasem vrtí sem a tam a křídly vzduchem fičí.“
Myslím, že je to cenné.
Čas, který s dětmi trávíte, je cenný,
protože vám o vás odhalí pravdy,
které si vám nikdo v životě nedovolí říct.
Moje kmotřenka mi jednou řekla:
„Strejdu Shengu,
máš žluté zuby a šedé lokty.“
Já na to: „Dobré ráno.“
Říkám: „Barev už jsi zvládla dost.
Jde ti to. Barvy ti jdou.
Je načase přejít k tomu, jak s lidmi jednat citlivě.“
Jednou mi synovec řekl:
„Strejdo Shengu, tvůj dech smrdí jako ptáci.“
Uvízlo mi to v hlavě a zůstane to tam navěky.
Ten kluk už může volit. Už je to 15 let.
Bolelo to víc, že to nedávalo smysl.
Je to poeticky abstraktní.
Přišlo mi, že mám tak odporný dech, že to to dítě donutilo objevit metaforu.
Je těžké, když jsou děti zlé. Je těžké to přijmout.
Jsou totiž tak strašně malé.
Jsou tak nevinné.
Nejsou ovlivněné náboženstvím, rasismem ani politikou.
Je to ohromně čistá nenávist.
Je čistá. Zasloužíte si ji.
Protože je za vámi poslal Bůh.
Jednou jsem byl na svatbě.
Bavil jsem se.
Kamarádka tam měla neteř, malou holčičku.
Začínající komik.
Prý: „Mohl bys jí něco předvést?“ Říkám: „Ne, hele. Jsme na svatbě.
Není to adekvátní situace ani publikum.
Nebudu nic předvádět.“
A ta holčička říká: „Nejsi vtipnej a jsi podvodník.“
Dotklo se mě to.
Hluboká rána. Zkazilo mi to večer. Nemohl jsem to zapomenout.
Bylo na vás někdy nějaké dítě tak zlé,
že vám z toho hráblo?
Začali jste vymýšlet, jak se mu legálně pomstít?
Já myslel dlouhodobě. „Holka, však já tě jednou dostanu.“
„Jo. Možná přestanu recyklovat.“
„Možná té změně klimatu trošku pomůžu.“
„Snad máš ráda horko!“
S negativní energií to neumím.
Nechci být negativní.
Když jsem naposledy ztratil hlavu a fakt jsem se vytočil,
v záchvatu vzteku
jsem hodil špunty do uší přes hotelový pokoj.
Jestli víte něco
o vzteku
nebo o fyzice,
je vám jasné,
že házet pěnovou gumou
nepřináší uspokojení.
Neuvolníte napětí.
Jen potvrdíte, že jste naštvaný, a navíc jste ještě za blbce.
Bylo to na rodinné dovolené.
Byl jsem na pokoji s tátou. Věděl jsem, že chrápe.
Tak jsem si vzal špunty.
Ale jednu noc jsem se vzbudil a jeden chyběl.
Hledal jsem všude, ale nemohl jsem ho najít.
Říkám si: „Jeden je mi k ničemu.“
A ze zoufalství jsem ho zahodil do tmy.
Vlezl jsem zpátky do postele a našel ten druhý v povlečení.
Což mi nepomohlo, protože ten první jsem zahodil.
Lehl jsem si
a nespal jsem.
A po hodně dlouhé době jsem nakonec tátu vzbudil.
A v tu chvíli jste ve složité situaci,
protože musíte někomu, kdo o sobě doteď nevěděl, vysvětlit,
že je ve skutečnosti už tři hodiny pěknej hajzl.
Lidi to nechápou. Připadají si nevinní.
Z celého srdce věří, že jsou nevinní.
Vlastně se to snaží hodit na vás. Tváří se, jako byste ta zrůda byli vy.
Táta říká: „Co máš za problém?“
Já na to: „Zvláštní, že to nevíš.“
Ale nevadí, protože jsem tě nahrál. Mám tři hodiny…
tři hodiny dokumentární minisérie o tobě
a tvém hlasitém umírání.
V poslední vteřině se znovu rozhodneš žít.
Vrátil ses k nám.
A tak pořád dokola.
Dusil ses, ale pak ses zas a znovu zachránil.
Je to čirá hrůza.
Já jsem jen nevinný soused.
První hodinu jsem se bál. Měl jsem starost.
Občas chrápání přestalo. Přišla úleva.
A taky přišlo:
„Ale není mrtvý?“
Druhá hodina byla život, nebo smrt. Prosím, už si jedno vyber a do toho.
Třetí hodinu jsem dělal průzkum.
Vychýlená přepážka.
Přístroje CPAP.
A jen jsem uvažoval. Přemýšlel jsem o tom.
Jak to, že chrápání
přežilo evoluci?
To nedává smysl.
Biologicky nevím, jestli tu máš co dělat.
Myslím, že nepatříš do genofondu.
To není vlastnost hodná přežití.
Jsi v bezvědomí
a jsi nahlas.
Jsi dokonalá kořist.
Měl tě před miliony let sežrat ve spánku šavlozubý tygr.
Jen tu prozrazuješ vaši polohu.
Zkoušeli jste někdy napodobit chrápání?
S agendou, že jo?
Protože ráno vaše nahrávka ani na maximální hlasitost nevystihuje,
co jste mysleli, že se dělo.
Řeknete: „Zapomeň na nahrávku. Předvedu to naživo.“
„Ukážu ti, co jsi mi provedl.“
Snažíte se jim co nejhlasitěji zachrápat do obličeje.
Ale po dvou vteřinách to začne fakt bolet.
Neudržíte to.
Tehdy si uvědomíte, že je to zlá superschopnost.
Takový temný zázrak, že někdo dokáže chrápat celou noc
a vstát odpočatý.
A klidně si odejde, bez úhony.
Člověk by řekl, že bude všude krev.
Navzdory tomu dramatu s chrápáním
jsem si s rodiči čím dál bližší.
A jednou překvapivou věcí, co nás spojuje, je ovoce.
Dospělí Asiati fakt milují ovoce.
To byste měli vědět.
Jestli chcete randit se starším Asiatem, zjistěte si, čeho je doba.
Měli byste vědět, co je zrovna sladké a šťavnaté.
Každý původem Asiat má dětské vzpomínky na rodiče,
co ho posílají na misi ukrást sousedovi ze dvora ovoce.
Vážím si té vzpomínky.
Věděl jsem, že se to nemá, ale byla to zábava.
A taky to chápu.
Moji rodiče jsou imigranti z Tchaj-wanu.
Vyrostli v chudobě. Jako děti toho měli vážně málo.
Mámu třeba v dětství vůbec nezajímaly její narozeniny,
protože jí dávali jenom jedno slepičí vejce.
Moje dětství bylo úplně jiné.
K mým narozeninám patřil dort, dárky. Nejlepší kamarád u nás zůstal na noc
a v noci jsme chodili házet vajíčka na domy.
Je to síla, jak daleko jsme došli během jedné generace.
Je to velký skok, od oslavy narozenin o jednom vejci
až k mému životu plnému výsad.
Je to neuvěřitelné.
Jsem ohromně vděčný, že sem naši imigrovali,
ale i když jsem vděčný…
nevím, jestli bych to kdy pro své děti udělal.
Je to spousta nepříjemností.
Spousta utrpení a obětí, že jo?
Umíte si představit,
že odejdete z domova?
Vážně se zamyslete, co to obnáší,
opustit domov.
Opouštíte rodinu, přátele, svoji komunitu.
Opouštíte všechno, co znáte.
Stěhujete se do úplně cizí země, jejíž jazyk neumíte,
jen aby měli vaši potomci víc příležitostí.
A pak z vašeho dítěte vyroste stand-up komik.
To je zdrcující.
Neměli tušení, že tohle vůbec hrozí.
Když se rozhodovali, zda zůstat, nebo jít,
netušili, že si může najít nový způsob boje o přežití.
Dáte mu všechno, co potřebuje k úspěchu.
A on se rozhodne, že bude mít těžký život naschvál.
Dali mě na vysokou. Mám titul z podnikání.
Klamal jsem jejich naděje a sny až do své promoce.
A pak říkám: „Čéče!“
„Jsem vtipnej, mami.“
Moje máma ani neví, co je to stand-up komedie.
Říká svým přátelům, že jsem takový klaun se slovy.
Ale jsou na mě hrdí. Moji lidé jsou na mě hrdí.
Předpokládám. Zatím to neřekli.
Moji lidé jsou na mě hrdí, protože jsem docela vysoký.
Rodiče imigranti milují vysoké děti.
Jsou jejich oblíbenci.
Vidí to jako pokrok.
Jako potvrzení svých životních rozhodnutí.
Myslí si, že to znamená, že dítě dostalo živiny, které sami neměli.
Že může kluk krást ovoce o něco výš.
Jsem vděčný.
Chci, aby byli hrdí. Vážně.
Tahle branže je těžká. Snažím se makat.
Snažím se dělat věci, které si myslím, že dospělí dělají.
Tuhle jsem třeba začal zkoumat něco, čemu se říká…
„nemovitosti“.
Protože jsem ušetřil trochu peněz
a nabyl jsem dojmu, že je asi načase
zvažovat, zda nekoupit dům v Los Angeles.
Že bych na to možná měl.
Tak jsem se podíval a ukázalo se,
že si musím půjčit milion dolarů.
Jsem v tom nový a dost naivní,
ale když si musím půjčit milion na dům, mám takový dojem…
že si nemůžu koupit dům.
Můj agent říkal: „To nevadí, seženeme ti hypotéku.“
Tak říkám: „Dobře, zažádám o něco,
čemu se říká jumbo hypotéka.“
To je odborný výraz, na té žádosti je fakt napsáno „jumbo“.
Tak poznáte, že je to moc peněz,
když obchodníci začnou používat slova z komiksů.
Chcete-li dosáhnout na jumbo půjčku, musíte složit supermega vklad.
Šílený je, že to někdo schválil.
Nečekaně mi to jumbo schválili. Byl jsem v šoku.
Když jsem to viděl, udělal jsem…
Myslí, že na to mám.
Myslí si, že splatím milion plus 900 000 na úrocích.
To jsou dva miliony dolarů, které čekají, že jim za svůj život splatím.
Asi vědí něco, co já nevím.
To je povzbudivé.
Nebudu kupovat dům, ale znáte to,
komik miluje uznání od cizích lidí.
Vždycky jsem zvědavý,
kdo z té banky to schválil?
Který bankovní úředník procházel žádosti a říká:
„Sheng Wang je 42letý Američan z Tchaj-wanu,
co se snaží prorazit jako stand-up komik.“
To je špatná sázka.
Ale dneska si zahrajeme.
Jsem Sheng Wang. Děkuju vám všem!
Děkuju vám.
Vážím si toho.
Mějte se. Mám vás rád.
Mějte se.
Překlad titulků: Anna Perglerová