Downloaded from YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Jeg er så glad og beæret over at være her i aften
Official YIFY movies site: YTS.MX
for at introducere en af mine bedste venner
og en af mine yndlingskomikere i hele verden:
Sheng Wang!
Ali Wong, alle sammen.
Tusind tak.
Jeg er meget glad og taknemmelig for at være her.
Når man bliver ældre,
gør man mange ting for første gang.
Sådan er det at blive voksen.
Men nogle gange gør man ting, man troede, man aldrig ville gøre.
Jeg har lige købt bukser fra Costco.
Det er en stor ting. Det er et nyt kapitel i ens liv.
For når man køber bukser fra Costco, er man blevet ligeglad.
Da slipper vi vores egoer og begynder vores åndelige rejse.
Ikke?
Man hører folk sige: "Jeg er ligeglad med, hvad andre tænker."
Det er ren snak,
indtil man bakker det op med et par Costco-bukser.
Sådan fortæller man, at man er seriøst ligeglad.
"Han ville have Kirkland-bukser.
Læg dig ikke ud med ham."
Ser man nogen i Kirkland-bukser, ved man to ting.
Ét: De gør det nødvendige for at overleve.
To: De er ikke bange for at dø længere.
For Costco lærer dig at give slip.
Udenfor butikken i min bil
laver jeg en lille meditation og peptalk.
"Vi er på vej ind i fjendeland.
Du ved, der vil forekomme uretfærdigheder.
Der vil være direkte grusomheder.
Protester gerne, men accepter det, du ikke kan ændre.
Så Costco'er vi."
Finder jeg ikke parkering på under otte minutter, kører jeg igen.
"Bare giv slip. Det er okay. Det bliver ikke i dag."
Jeg vil ikke tvinge det. Det er Costco. Jeg respekterer det som havet.
Jeg styrer det ikke. Det er månen, det er tidevandet.
Costco er større end os alle.
Meget forandrer sig. Jeg ved ikke, hvornår det skete.
Jeg har for nylig opdaget, at min foretrukne chokoladebar…
…nu er Mounds.
Det er overraskende, ikke? For vi ved alle,
at den er klam.
Den er sgu klam.
Kender I ikke Mounds, så er det som en Almond Joy,
men uden en mandel.
Der er ingen glæde.
Bare en masse kokosnød.
"Det her slik er fuld fibre, skatter.
Måske har det her slik præbiotika!"
Mounds
er et dårligt navn.
Jeg forstår det ikke. Søsterproduktet er Almond Joy.
En vigtig ingrediens plus en positiv følelse.
Mandel og glæde. Ikke et dårligt navn. Nogen har arbejdet på det.
Hvem har godkendt Mounds?
Så de nogensinde produktet?
For den er brun og klumpet.
Mounds er et godt navn, hvis eneste anden mulighed var Piles.
Jeg spiser mine Mounds underligt. Jeg har et lille ritual.
Jeg åbner min chokoladebar og en pose mandler ved siden af.
Det er et særskilt køb.
Og så skaber jeg min egen glæde.
Jeg skubber mandlerne i mine Mounds.
Mange flere end i en almindelig Almond Joy.
Jeg putter det ind, så det knaser. Og så sluger jeg den helt.
Jeg er velsignet.
Men nogle ting har man tænkt, man ville gøre, men får aldrig gjort.
Det lærer jeg nu. Indtil for nyligt…
…troede jeg, at jeg skulle ejet et hus.
Måske en ejendom på begge kyster.
Nu tænker jeg, det ville være rart
med en dybere køkkenvask.
Jeg var henne hos en ven og sagde:
"Hold da kæft, den er rummelig.
Så rummelig. Du lever det gode liv.
Tillykke.
Når du vasker dine bageplader,
oversvømmer du sikkert aldrig dine bordplader.
Du kender ikke mit liv. Vi er forskellige."
Det er utroligt, hvor meget vand der falder af en bageplade.
Det er vildt og altid overraskende.
Som en optisk illusion.
Den er så tynd, at man ikke ser truslen.
Man er sikkert lidt træt og sløset.
Og pludselig… Åh nej! Mine vitaminer drukner i en lagune.
Næste gang der er køkkenbrand, så glem spanden, tag bagepladen.
Da jeg var yngre, gik jeg ind i bogbutikker fuld af forundring.
Som ung gik jeg ind i en bogbutik og tænkte: "Se alt det, jeg skal lære."
Som voksen går jeg derind og tænker:
"Se alt det, jeg aldrig lærer."
Det er hårdt at se sin uvidenhed i alfabetisk rækkefølge.
Det kan jeg ikke lide.
Ved personalets anbefalingshylde:
"Af alt, jeg ikke ved, er dette Brians favoritter."
Det er overvældende at være omgivet af så meget viden.
Man kan tydeligt se den, men ikke få den.
Den tirrer en bare som en stripklub for visdom.
Jeg prøver at læse lidt hver aften. Som en vane.
Men jeg falder for hurtigt i søvn.
Bøger er stærkere end melatonin.
Bare køb en bog. Det er omkring 50 milligram per side.
Det er naturligt, hurtigtvirkende. Bivirkningerne er læring.
Otte timer, intet problem. Læg bogen på natbordet ved din seng.
Du vågner midt om natten, ser din bog og sover igen.
"Nej tak.
Det er sengetid."
Jeg har læst en bog i et par uger. Jeg er stadig ved forordet.
Det er ikke engang bogen endnu.
Det tæller ikke, når sidetallene stadig er bogstaver.
Jeg tager altid en bog med på turné,
til stranden eller på picnic. Jeg har altid en bog med.
Jeg læser den bare ikke.
Jeg er ikke belæst, men mine bøger er berejste.
Det er rart at være mine bøger. "Jeg viser dig verden, skatter."
Jeg må blive bedre til at styre min tid.
Jeg ved ikke, hvor længe jeg har tilbage i denne verden,
men med min nuværende læsehastighed
har jeg omkring otte bøger tilbage.
Jeg må vælge med omhu.
Jeg fik en mail fra New York Times: "Her er 73 bøger til din sommerlæsning."
Jeg tænkte: "I kender mig bare ikke.
Afmeld."
Treoghalvfjerds bøger.
Denne sommer læser jeg én bog…
…eller bare denne mail.
Det for langsomt med at uploade.
Jeg læser for langsomt. Gid jeg bare kunne sætte stikket til.
Som The Matrix. Husker I det? Bare sæt den i stikket.
Syv Gode Vaner Hos Effektive Folk.
Jeg prokrastinerer. Det er slemt. Det er et problem.
Jeg er ikke engang færdig med denne joke endnu.
Det er så alvorligt.
Jeg frygter, at min liste over livsmål ender som en række syltede ærinder.
Tænk, hvis min læge sagde: "Du har få måneder tilbage,"
og jeg sagde: "Så må jeg sgu skynde mig at hænge disse billeder op."
Jeg har levet med bare vægge som en anden snigmorder.
Noget, jeg har arbejdet på længe,
er god kropsholdning.
Det er svært. Jeg ved ikke, om jeg når det.
Hele mit liv har jeg haft bøjet ryg,
fordi jeg er meget ydmyg.
Jeg er en god fyr.
Jeg anser det for standard.
Ser jeg nogen stå ret op, tror jeg ikke, det er naturligt.
Jeg føler, de gør det med vilje. "Blærer du dig?"
Jeg kan også lade, som om jeg tror på mig selv.
Jeg har haft bøjet ryg så længe, at det føles normalt og tilpas.
Jeg sender det rette budskab.
"Ro på… I skal ikke gøre ham her noget.
Han er allerede i stykker."
Jeg føler mig sikker.
Jeg er oprindeligt fra Texas. Jeg voksede op i Houston.
Jeg gik i samme skole som Beyoncé.
Det er skørt, ikke? Beyoncé.
Og mig.
Det er vildt. Beyoncé alene er stort.
Så hører man, at Sheng Wang er fra samme bydel.
Det er en masse talent.
Der må have været noget i vandet der.
Jeg er vokset op med buddhistisk filosofi, men er fordomsfri.
Jeg går i enhver kirke med en basketballbane.
Det er min træning. Jeg spiller basketball for kondien, okay?
Men ikke med enhver.
Hver tirsdag mødes jeg med en specifik gruppe i parken,
fordi vi alle er elendige og ikke vil komme til skade.
Det er et venligt spil. Jeg sviner aldrig, men fniser meget.
For mit sind vil gøre alt muligt,
som min krop ikke kan udføre.
Når jeg får bolden, tænker jeg: "Vi laver en crossover,
og så spinner vi rundt og slutter med et yndefuldt fingerrul."
Men min krop siger: "Nej, vi kaster den faktisk bare af banen."
Bolden til modstanderen. Fnisetid.
Det er et offentligt rum.
Jeg kan ikke kontrollere, om andre vil spille med,
men jeg kan straks se, om jeg ikke vil spille med nogen.
Et faresignal er, hvis de er i form.
"Så du er sund? Okay.
Det er godt. Godt for dig. Du er sikkert god.
Men det er ikke det, vi laver her.
Mine venner og jeg er her, fordi vi alle har sygdomme.
Højt blodtryk, højt kolesteroltal, diabetes, fedtlever.
Vi spiller ikke, vi udsætter døden.
Kom tilbage med en lægeerklæring."
Jeg elsker de fyre. De er noget særligt.
De er den mærkeligste gruppe venner, jeg har haft,
for de er alle voksne mænd,
jeg har mødt…
…i parken.
De er mine parkdrenge.
Skulle jeg nogensinde udføre et kup,
var de mit hold.
Af to grunde. Ét: Vi har spillet i over otte år,
men ingen kender hinandens efternavne.
De kan knap nok mit fornavn. Mit navn er Sheng, de kalder mig Chang.
Nummer to: Vi har mange forskellige baggrunde og færdigheder.
Vi har de forskellige roller til at udføre et kup.
Vi har en sort fyr, der arbejder med luksusbelysning,
så han har adgang til riges huse i hele Los Angeles.
Vi har en salvadoransk finansrådgiver, der kan hvidvaske byttet og styre pengene.
Vi har en mexicansk betjent til at forvirre myndighederne.
Vi har en anden fyr, der ikke har tekniske evner, men han er hvid.
Han har kræfter, jeg ikke forstår, men…
…han er med på holdet.
Vi må have mangfoldighed, folkens.
Jeg kan ikke spille basket i mine boksershorts mere.
Jeg måtte tilbage til herretrusser.
Fordi min krop er under forandring.
Jeg fandt ud af, at mine nosser forsøger at flygte.
Jeg har været for venlig gennem årene. Jeg gav dem for meget frihed.
Nu vil de have uafhængighed.
Det går ikke. Jeg må knuse oprøret.
Sætte dem i kortere snor.
Jeg ved det, for en dag på banen, midt under en kamp…
…ramte mine nosser mit inderlår.
Og der lød et højt klask.
Jeg blev meget forlegen.
Jeg var nervøs, for jeg vidste, hvad der fulgte.
Nogen kaldte fejl.
Jeg måtte forklare: "Nej, jeg er offeret.
Og gerningsmanden."
Det var en fejl med løse bolde.
Så…
Så jeg måtte købe trusser.
Jeg har ikke købt dem siden folkeskolen.
Det er længe siden. Jeg var nysgerrig. Hvad har ændret sig?
Jeg undersøgte og fandt nye trusser.
Intet hul foran.
Jeg var fascineret.
Jeg bruger ikke det hul.
Normalt når jeg skal tisse, har jeg ikke tid til at tråde nålen.
Jeg skal direkte til urinalet.
Jeg har ikke tid til at finde en hemmelig dør.
Så jeg købte dem og var spændt. Uden hul foran.
Men da jeg åbnede pakken, indså jeg,
at det måske var dametrusser.
Hvad er forskellen? Det er bløde, sorte trusser.
Det bad jeg ikke om.
Ja, de passer mig.
De er bare for sexede.
Sådan er jeg ikke.
De stopper så lavt her. Så højt herovre.
De smyger sig om min hofte og inderlår.
Jeg er aldrig blevet holdt sådan før.
Det giver kraft.
Da jeg tog dem på, fik jeg hurtigt god kropsholdning.
Så begyndte jeg ufrivilligt at vugge. Jeg gjorde bare sådan…
Det er ikke mig, der er trussens ånd i mig.
Jeg er bare en beholder.
Jeg synes, vi skal lade os selv være lykkelige.
Samfundet som helhed ville være bedre,
hvis vi accepterede gadedrengeløb som alternativ til at jogge.
Verden ville være bedre.
Det er en skam, at vi nægter os selv en hurtig og nem måde at være glade på.
Hvor langt skal man løbe for at mærke løberrusen?
Ingen ved det. Det er for langt.
I gadedrengeløb får man det straks bedre.
Forestil dig at løbe sådan med dine tre bedste venner.
I hopper skulder ved skulder i formation.
I er som en bande af glæde.
I ser godt ud, og I er hurtige.
Det er effektivt.
Jeg fik en drink i nærheden før showet. Ti minutters gang.
Otte minutters gadedrengeløb.
Jeg kom her tidligt.
Jeg kom lidt sent i gang med selvplejen.
Jeg er kun lige begyndt
at bruge nok bodylotion.
Ved I, hvad jeg mener? For at fugte hele kroppen.
Det er meget lotion.
Jeg har altid snydt mig selv. Jeg troede ikke, jeg fortjente det.
Jeg var beskeden med mængden.
Jeg startede med lotion på toppen, så benene betalte prisen.
Så blev jeg kunde hos Costco.
Costco-lotion er valuta for pengene.
Det kommer i en stor beholder.
Ofte med en bekvem pumpe ovenpå.
Men to-tredjedele inde i flasken falder teknologien fra hinanden.
Åh nej! Masser af lotion, men pumpen duer ikke.
Pumpen er død.
Så må man skrue toppen af og bruge pumpen som dyppepind.
Det kan jeg ikke lide.
At gå fra at pumpe til at dyppe er en ydmygende overgang.
Når jeg pumper, er jeg bekymringsløs og rig, sådan…
"Behold byttepengene."
Når jeg dypper, er det mere…
"Jeg er et intelligent dyr.
Jeg kan bruge værktøjer."
Man skal vride og trække på samme tid.
Det er som at smøre toast med spisepinde.
Jeg har bodylotion.
Jeg har ansigtslotion. Jeg har oppet mig. Jeg har øjencreme.
Det er næste niveau.
Øjencreme er seriøst, for det koster mere.
Mere end nogen anden lotion, man nogensinde køber.
Men den kommer i den mindste beholder.
Man skal retfærdiggøre dette dyre køb, så man påfører det kun med ringfingeren.
Den blødeste finger, ikke?
Fordi det er den dovneste finger.
Ringfingeren piller ikke, peger ikke og bander ikke.
Den er…
Den er kun…
Den duer kun til ét slags løfte og øjencreme…
…som man påfører blidt, mens munden er let åben…
"Det har bare at virke…
Det er så dyrt."
Jeg holder øje med en rynke.
Jeg har haft en rynke på vej de sidste par år.
Lige her. Jeg kan ikke stoppe den. Jeg er desperat.
Jeg prøver at bestikke rynken: "Det er øjencreme, men du skal nok få.
Særligt for dig. Sig det ikke til nogen."
Så er der små klatter øjencreme tilbage.
Man vil ikke spilde de små klatter.
Så som en gavmild konge siger jeg: "Okay, spis løs, bønder."
Jeg sover på ryggen.
De siger, man ikke må have ansigtet mod puden.
Det gør ens rynker værre.
Jeg sover på ryggen, men det er ikke min foretrukne position.
Det er så kedeligt på ryggen. Der er ingen put.
Man ligger bare som en vampyr.
Nu og da vender jeg mig stadig om.
Hvis jeg har en dårlig dag. Eller fødselsdag.
Så vil jeg have noget godt.
Det er min nye last. Jeg ryger ikke,
men nu og da sover jeg på mavsen som en uartig dreng.
En anden voksenoplevelse, jeg havde for nyligt…
Jeg tog med min kæreste til en mammografi. En almindelig screening for brystkræft.
Det var hendes første. Jeg viste ikke meget.
Når de laver en mammografi, tager de ens bryst,
placerer det i en tortillapresse…
…og så kvaser de brystet flere gange.
Det er brutalt. Det overraskede mig.
Jeg tænkte: "Er du læge, eller laver du pat-paninier?"
Det er så smertefuldt.
Første gang de smadrede min kærestes bryst, pruttede hun.
Alle var overraskede.
Hun gjorde, hvad hun skulle. Hun forsvarede sig selv.
Fordi hun blev angrebet.
Hun ville ikke bare overgive sig.
Vi kender alle til kamp eller flugt. Men der er en tredje vej.
Den lærer man ikke i skolen. Man lærer den på gaden.
Da jeg hørte…
…prutten…
…følte jeg straks en masse empati.
En masse medfølelse, for jeg vidste, hvor ondt det gjorde hende.
Hendes smertetærskel er som min,
men hendes frygt for at prutte offentligt er meget større.
Så ondt gjorde det.
Det er for meget.
Man går til lægen for at være rask.
Det bør ikke være så voldeligt.
Sådan er det ikke for fyre.
Hvad gør de ved mænd? Rører ved nosserne.
Putter en finger i numsen.
Det er ret afslappet.
Det er relativt ømt.
Det er fint med mig.
Det er for mit helbred.
Jeg tror, at de fleste fyre her allerede har screenet sig selv for sjov.
For spas, for viden.
Kend dig selv.
Min pointe er, det burde være lige nemt for alle at få den nødvendige pleje.
Det var ikke standarden, hvis det var omvendt.
Fyre ville ikke være okay med sådan en procedure.
Hvis de sagde: "Vi tjekker for kræft ved at knuse dine nosser et par gange."
Så ville jeg sige: "Doktor…
…jeg har sikkert ikke kræft.
Jeg har det godt, doktor. Afslappet.
Jeg har det fint. Vi ses næste gang."
Det er utroligt, ikke?
Medicinen disse dage er utrolig.
Men hvor mange gange skal vi læse en artikel om,
at de har fundet en ny kur mod kræft,
der kun virker på rotter?
Kan vi ikke stoppe den artikel?
Kan vi være enige om, at det ikke hører til i en menneskeavis?
Nej.
Det er rottenyheder.
Det er klassiske rottenyheder.
Det er vidunderligt for rotterne. Fortæl dem det.
Fortæl dem det, men hold os ude af den samtale.
Jeg har fundet ud af, at 99,6 % af al forskning
slet ikke kan overføres til mennesker.
Så vi bruger utallige dollars og timer på at udvikle al denne medicinske viden
til fjenden.
Vi har en masse rotteviden lige nu.
Vi kan ikke kurere forkølelse,
hvis du er en diabetisk mus med eksem og gigt,
har du intet at bekymre dig om.
Du vil leve et godt liv. Vi har din ryg, rotte.
Det er en god tid at være rotte.
Det er hårdt at være menneske.
Det er svært i dette land. Vores sundhedssystem er dystopisk.
Hvis man kommer til skade i USA,
skal man sørge for, det er rigtig slemt.
Slemt nok til at overstige selvrisikoen.
Ideelt set i januar…
…så man er dækket hele året.
Sådan vinder man spillet.
Kom ikke til skade i december. Det er for tabere.
Der har kun været ét magisk år i mit liv, hvor jeg oversteg selvrisikoen.
Jeg tænkte: "Ja, nu er det fandeme på husets regning."
Nu skulle der gøres noget, ikke?
Jeg var til mange læger. En specialist for numseproblemer.
Da det blev tid til min aftale, havde problemet løst sig selv.
Jeg researchede det, og jeg var okay.
Jeg tog stadig til lægen, der bekræftede min research.
Han sagde: "Ja, du er okay, men jeg kan godt tage et kig."
Det var ikke nødvendigt.
Jeg havde allerede fået sindsro. Men så tænkte jeg på selvrisikoen.
Alle de gange, forsikringsselskabet efterlod mig med regningen.
Så jeg sagde: "Ved du hvad?
Hent glidecremen.
Lad os gøre det!
Hvis jeg skal betale for at komme ind, vil jeg prøve alle rutsjebanerne.
Selv de dårlige. Jeg bliver til lukketid."
Vi gjorde det.
Vi gjorde dåden.
Vi fandt ikke ud af noget.
Det var ikke nødvendigt.
Hun sendte en fed regning til forsikringen. Hun fik sin andel.
Det var ikke så tilfredsstillende som håbet,
for vejen til økonomisk retfærdighed bør ikke føre op i røven.
Det vil ikke føles som at vinde,
når man ligger på siden og får finger af lægen og siger:
"Nemlig, sygeforsikring.
Hævnen er sød."
Jeg prøver altid at slå systemet.
Selv hvis det ikke giver mening.
Derfor har jeg en juicepresser,
jeg ikke bruger.
På et tidspunkt i ens voksenliv
indser man, at man behøver næring.
Men måske vil man ikke spise nærende mad.
Man vil have en snydekode, et hack. Man opdager grøn juice.
Man tænker: "Drikker jeg juice, løser jeg problemet."
Så køber man juice og tænker: "Juice er over mit indkomstniveau."
Jeg tjener ikke juice-penge.
Det er et meget stressende køb. Så man regner på det.
"Køber jeg en juicer, kan jeg på 12 år spare omkring en million dollars."
Det er åbenlyst.
Man fortæller venner om ens geniale plan,
og de tilbyder deres juicepresser, de ikke bruger mere.
Man opfanger ikke faresignalet. Man afviser juiceren.
"Nej tak, det er ikke den rigtige."
"Ikke sært, at du stoppede med juice. Jeg har researchet og køber den dyreste…
…fejl."
Så man bruger 400 dollars på en koldpresser.
Man tager på torvet for at købe friske varer.
Man ved, de er friske, for de er beskidte.
Det er en god kvalitet.
Ingen skinnende frugt på torvet.
Det er en mat finish.
Man køber sin støvede høst, går jeg hjem og skrubber løs,
skærer den ud, juicer den, rengør maskinen,
stiller den væk og en time senere: "Det gør jeg aldrig igen.
Aldrig i livet.
Det var sjovt at lege Jamba Juice én gang,
men jeg går på pension.
Jeg er færdig."
Man ved, det er slut med juiceren, for den ryger op på køleskabet
med alt det sære, fedtede støv.
Kender I det støv? Det er evighedsstøv.
Det skal ingen steder. Det bliver til olie en dag.
Det føles skidt.
Det er 400 dollars oven på køleskabet.
Men jeg ser det som lynterapi.
Nu er jeg kureret.
Nu køber jeg juice i butikken. Intet problem, ingen stress.
"Ti dollars per flaske? Det er en god pris.
Jeg har været ved fronten. Jeg ved, hvad det kræver.
Tak for din indsats."
Jeg bruger for meget tid og energi på små beslutninger.
Jeg var på Popeyes. Friturestegt kylling til frokost.
Det er en fornøjelse for mig, så jeg prøver at maksimere.
Jeg evaluerer alle menuer, de tilbyder.
Jeg prøver at finde mest tilfredshed i forhold til pris.
I løbet af min analyse
går ind fyr ind uden at tøve.
Han bestiller et bryst, to boller og en sodavand.
Det er slet ikke en menu.
Han sparede ingen penge på den ordre.
Jeg var i chok.
Jeg tænkte: "Går du bare ind og bestiller à la carte?
Jeg vil gerne være så rig en dag!
Det er min drøm. At gå ind på Popeyes en dag og bestille freestyle.
Min første indskydelse uden at se på menuen.
Bare stik mig rytmen, så bestiller jeg fra hjertet."
Det er svært ikke at spise fastfood på turné.
En aften efter showet tog jeg hen på mit hotel.
Det eneste åbne var en Wendy's.
Den lå overfor hotellet, men var kun for drive-in,
og jeg havde ikke en bil.
Jeg havde penge, jeg havde håb, og jeg havde mine egne ben.
Jeg satte i gadedrengeløb derover.
Jeg havde god stemning med mig.
Jeg bankede på vinduet og sagde: "Hej, vi er her. Lad os gøre det."
De var ikke underholdt.
"Vi kan ikke servere dig, når du er til fods."
"Hvorfor ikke?"
De sagde: "Det er for dit helbred og din sikkerhed."
Jeg sagde: "Jeg vil spise hos Wendy's.
Hvorfor nævner du det?"
De gav sig ikke. De ville ikke servere for mig.
Til sidst ringede jeg til en Uber, der kunne køre mig.
Jeg var præcis.
Jeg sagde: "Hent mig ved menuen, sæt mig af ved vinduet."
"Er det turen?"
"Ja, undskyld, men jeg køber dig nogle nuggets."
For nyligt var jeg på turné i Canada.
I Canada kan man kun købe alkohol i visse regeringsdrevne butikker.
Jeg vidste det ikke. Jeg var ved købmanden.
Jeg kom til at købe en sixpack med alkoholfri øl.
Jeg skulle have vist det. De havde stuetemperatur. Et rødt flag.
Jeg gik hjem og satte fem i fryseren.
Jeg lagde én i en skål med is, så den blev kold.
Jeg åbnede den, tog en slurk og tænkte: "Det er ikke lækkert."
Jeg så på dåsen. "Det er ikke engang alkohol.
Det her bare bygjuice med bobler."
Jeg gav op. Det ville blive en ædru aften.
Det var snart sengetid.
Men snart var jeg færdig med dåsen.
Jeg drak de andre fem.
Jeg drak hele sixpacken.
På det tidspunkt indså jeg, at jeg er ude af kontrol.
Jeg lider også af ikke-alkoholisme.
Det er slemt. Jeg klarer den ikke.
Jeg blive den første, der mister livet til basal væske.
Jeg har anlæg for afhængighed. Jeg kan lide at presse det.
Min tolerance over for hash og alkohol er alt for høj.
Jeg prøver at få den ned. Min ven fortalte om et stof kaldet DMT.
Det er et meget stærkt hallucinogen,
der åbenbart giver en fornemmelse af, hvad døden er.
Jeg er fordomsfri nok til at prøve det et par gange.
Men jeg er på vagt over for at udvikle tolerance over for DMT.
Hvad hvis jeg en dag døde naturligt?
Tre kvarter senere siger jeg: "Jeg kan ikke mærke det.
Hvad sker der? Skal vi dø eller hvad? Jeg kan ikke ligge her hele dagen.
Det er svage sager."
Forestil jer at være død og uimponeret.
Jeg er meget taknemmelig for denne rejse og for standup.
Jeg har tilbragt en del tid i New York City.
Et godt sted at udvikle ens evner som komiker,
men et hårdt sted at eksistere.
Da jeg flyttede til New York,
vidste jeg ikke, at hver gang man fornyer sin lejekontrakt,
skal huslejen stige. Hver gang.
Jeg vidste det ikke.
I de fleste andre byer giver udlejere dig et par år
til at opgradere dit liv.
Det er rimeligt.
New York-udlejere siger: "Du har et år til at blive 10 % bedre.
Skynd dig."
Ti procent er meget.
Hvert år.
Det er et stort afkast hvert år. Det er meget pres.
Mine forældre pressede mig aldrig sådan.
Jeg følte, jeg var i New York for at gøre min udlejer stolt.
Det var sært. Det var nærmest min drøm at købe min udlejer et hus.
Jeg ønskede det for ham, fordi han pressede mig.
Han troede på mig. Han valgte mig til lejlighed 16.
Det går meget op og ned i min branche.
Jeg husker engang, hvor jeg var så glad.
Jeg fik tilbudt et show i Boston.
Jeg var ellevild.
De ville betale mig og dække min transport.
Jeg fik mailen om toget fra New York til Boston.
Billetten viste sig at koste mere
end min hyre for at optræde.
Det gjorde mig trist.
Jeg fik mørke tanker: "Hold da op…
Måske burde jeg bare være et tog.
Måske er det vejen til succes.
Min nevø vil være glad for at se mig.
Ja, for fanden, jeg bliver årets onkel for evigt."
Jeg gør delvist det her for at inspirere folk som min nevø
til at følge deres drømme.
At være asiatisk-amerikansk komiker er spændende.
Men som det første asiatisk-amerikanske futtog?
Det er banebrydende.
Jeg elsker virkelig dette liv.
Men nogle gange savner jeg…
…stabiliteten i mit gamle job. Jeg arbejdede på et kontor.
Det bedste ved ethvert kontorjob er,
at man kan printe.
Man kan printe, hvad man vil.
Derfor gik jeg på arbejde.
For at få løn, få sygesikring og printe ting for mig og mine nærmeste.
Jeg ved, at alle har en printer derhjemme.
Den er kun til nødbrug.
Printeren derhjemme lige nu er ikke sluttet til.
Den er støvet.
Den har kun cyan-farve.
Alle ens dokumenter bliver blå. "Er du arkitekt?"
Derhjemme er jeg led ved mig selv.
Jeg taler altid mig selv fra at printe: "Næ nej…
Lær det der udenad."
Skal jeg printe hjemme, udvælger jeg siderne.
"Print alt" er kun til på arbejdet.
Derhjemme vælger vi sider.
Printer på begge sider.
I gråtoner.
Lyseste indstilling. Når det kommer ud, er det usynligt.
Derfor er det sjovt på arbejde. Man printer fra hoften.
Man dukker op med kløe i fingeren, klar til "control-p'e" hele dagen.
Man tjener måske ikke nok til at leve drømmen,
men man printer, som om man gør.
På arbejdet handler det om at spilde
uden at fortryde.
Man mærker intet.
Har I nogensinde smidt dokumenter ud, I lige har printet?
I har lige trykket "print alt", og det er ude.
En frisk lille stak.
Har I nogensinde smidt…
…varmt papir ud?
Det føles forkert.
Måske burde man vente, til det kølede, før det blev smidt ud.
Det er lige kommet hertil. Lad det leve lidt.
Men man tøver ikke, for kontorlivet har gjort en til gangster.
Det er sært, ikke?
De forsøger på så mange måder at kontrollere en på arbejde.
Men de lader dig printe frit.
Er det ikke mistænkeligt?
De ved, at de skal efterlade os noget, til når vi føler, vi ikke har kontrol.
De må ikke fjerne print.
Kun print stopper revolutionen.
Når de siger: "Kom ind efter fredag efter thanksgiving,"
tænker jeg: "Okay.
Så er det vel på tide, jeg selvudgiver min Gmail-konto.
Så er det vel på tide at få det hele ned på papir.
Folk bruger skyen, jeg bruger træerne."
Jeg vil være ærlig, folkens.
Jeg har et vendbart bælte.
Det skulle være hemmeligt. Jeg har kun ét bælte.
Min kollega troede, jeg havde to.
Et vendbart bælte er sort på den ene side og brunt på det andet,
og spændet kan drejes.
Så man kan vælge at gå med brune eller sorte sko.
Juster spændet. Man matcher, og folk bemærker det.
Sådan kommer man frem i livet.
Det vendbare bælte er til en specifik periode i ens liv,
hvor man er smart nok til at eje to par pæne sko,
men ikke er klar til to bælter.
Det er en overgangsperiode. Det kommer en dag.
En dag tjener man nok til to bælter.
Indtil da må man dreje.
Jeg…
Jeg er gudfar.
Min ven bad mig være gudfar for hendes døtre.
De gjorde min kæreste til gudmor. Nu må vi blive sammen for børnene.
Når ens venner begynder at få børn,
skal man være klar.
Man skal være klar til at læse højt igen.
Antag ikke bare, at du kan.
Du kan sikkert godt læse. Det er ikke problemet.
Problemet er,
kan du spille skuespil?
Kan du improvisere stemmer til forskellige karakterer?
Kan du synge? Danse? Kan du bevare selvtilliden,
når du skal lave en hel forestilling for et publikum, der ikke giver feedback?
Jeg besøgte min ven. Jeg troede, det bare var middag.
På et tidspunkt puttede de babyen. De sagde: "Vil du læse for babyen?"
Jeg sagde…
"Skal I også lytte med?
Hvem er denne øvelse for?"
De gav mig en bog, der hed Dimity Duck.
Jeg har aldrig læst den. Jeg sprang selvsikkert ind.
Jeg sagde: "Dimity Duck.
Dimity Duck vralter, pludrer og synger.
Vrikke-vralter med halen, så vandet det gynger."
Hele tiden forsøgte jeg ikke at lyde som rapperen E-40.
Men jeg ville så gerne.
For de rim var for vilde!
Jeg ville ære teksten.
"Hun pludrer og synger.
Vrikke-vralter med halen, så vandet det gynger."
Det er noget meget dyrebart.
Tiden med disse børn er dyrebar,
for de vil afsløre sandheder om en selv, som ingen i ens liv ville vove at sige.
En dag sagde min guddatter:
"Onkel Sheng,
dine tænder er gule, og dine albuer er grå."
Jeg sagde: "Godmorgen.
Vi har vist lært nok farver denne måned. Du klarer dig fint på farvefronten.
Lad os gå videre til, hvordan man er nænsom med at fortælle ting."
Engang sagde min nevø:
"Onkel Sheng, din ånde lugter af fugle."
Det har bare sat sig fast i min hjerne.
Knægten kan stemme nu. Det er 15 år siden.
Det gjorde mere ondt, at det ikke gav mening.
Det er poetisk abstrakt.
Min ånde var så dårlig, at jeg fik barnet til at opdage metaforer.
Det er svært, når børn er lede. Det er svært at acceptere.
Fordi de er så unge. Så uskyldige.
De er ikke indoktrineret af religion, racisme eller politik.
Det er et rent had.
Det er rent. Man fortjener det. Fordi det kom fra Gud til dig.
Engang var jeg til bryllup.
Jeg hyggede mig.
Min ven præsenterede mig for sin lille niece.
En aspirerende komiker.
"Vil du ikke optræde for hende?"
Jeg sagde: "Nej, vi er til bryllup. Det er ikke rette kontekst eller publikum.
Jeg gør det ikke."
Den lille pige sagde: "Du er ikke sjov, og du er en bedrager."
Det ramte mig.
Det skar dybt. Det påvirkede mig hele den aften.
Har I nogensinde prøvet, at et barn var så ondt mod jer,
at I flippede ud?
Man begynder at finde på lovlige måder at gøre gengæld.
Jeg tænkte i den lange bane. "Jeg skal nok få dig, pige.
Ja. Måske stopper jeg med at genbruge.
Måske vil jeg arbejde for klimaforandringer.
Jeg håber, du kan lide det varmt!"
Jeg er ikke god med negativ energi.
Sådan vil jeg ikke være.
Sidste gang, jeg virkelig mistede besindelsen
og blev rasende,
kastede jeg nogle ørepropper tværs gennem et hotelværelse.
Hvis I ved noget
om vrede
eller fysik,
så ved I, at der ikke er noget tilfredsstillende
ved at kaste med skum.
Ingen spænding udløses.
Man bekræfter bare, at man er vred, og nu føler man sig dum.
Det var en familieferie.
Jeg delte hotelværelse med min far. Jeg vidste, han snorkede.
Jeg var forberedt med ørepropper.
Men en nat vågnede jeg, og en øreprop var væk.
Jeg så mig omkring, men den var væk.
Jeg tænkte: "Én alene er ubrugelig."
Af frustration smed jeg den ud i mørket.
Jeg gik i seng igen og fandt den anden øreprop i lagnerne.
Jeg tænkte: "Den hjælper ikke nu." Så jeg smed den væk.
Jeg lagde mig.
Jeg sov ikke.
Og efter lang tid vækkede jeg endelig min far.
Det øjeblik er meget udfordrende,
for man skal forklare nogen, der lige var helt bevidstløs,
at de har været et røvhul i tre timer.
De forstår ikke. De tror, de er uskyldige.
De tror helhjertet, at de er uskyldige.
Faktisk prøver de at vende den om. De ser på dig, som om du er uhyret.
Min far sagde: "Hvad er dit problem?"
Jeg sagde: "Det er sært, at du ikke ved det.
Men det er fint, for jeg har optaget dig. Jeg har tre timer…
Jeg har tre timers dokumentar med dig,
der højlydt dør.
Og i sidste sekund vælger du livet igen.
Du kom tilbage til os.
Det gjorde du igen og igen.
Du kvalte dig selv og reddede dig selv igen og igen.
Det er ren rædsel.
Jeg er en uskyldig tilskuer.
Den første time er jeg bange og bekymret.
Nu og da stopper snorken. Der er lettelse.
Men så tænker jeg:
'Er han mon død?'
Den anden time tænker jeg: 'Liv eller død. Bare vælg, så vi kan komme videre.'
Den tredje time researchede jeg.
'Skæv næseskillevæg.'
'CPAP-maskiner.'
Og jeg spekulerede bare generelt over det.
Hvordan har snorken
overlevet evolutionen?
Det giver ikke mening.
Biologisk set er jeg ikke sikker på, du bør være her mere.
Du hører ikke til i genpuljen.
Det er ikke et træk, der hjælper med at overleve.
Du er bevidstløs!
Og du larmer.
Du er det perfekte bytte.
Du burde være blevet spist i søvne for længe siden af en sabeltiger.
Du afslører alles placering."
Har I prøvet at imitere nogens snorken?
Med en dagsorden.
For næste morgen, selv ved fuld lydstyrke,
har optagelsen ikke helt fanget, hvad I følte, der skete.
Man siger: "Glem optagelsen. Jeg gør det live.
Jeg viser, hvad du gjorde ved mig."
Man prøver at snorke ad dem, så højlydt man kan.
Men efter to sekunder gør det ondt.
Man kan ikke klare det.
Da opdager man, at det er en ond superkraft.
Det er et mørkt mirakel, at nogen kan snorke hele natten
og vågne udhvilet.
Og de går uskadte fra det.
Det føles, som om der burde være blod overalt.
Trods snorkedramaet føler jeg, at jeg bliver tættere med mine forældre.
Noget, vi overraskende nok mødes om,
er frugt.
Voksne asiater elsker frugt.
Det skal I vide.
Vil I date en ældre asiat, så vid, hvilke frugter er i sæson.
I skal vide, hvad der er sødt og saftigt lige nu.
Alle asiatiske amerikanere husker deres forældre
der sender dem på mission for at stjæle frugt i naboens have.
Jeg elsker det minde.
Det var skummelt, men sjovt.
Og jeg forstår det.
Mine forældre er immigranter fra Taiwan.
De voksede op fattige. Som børn havde de meget lidt.
Min mor interesserede sig ikke for sin egen fødselsdag,
for det eneste, hun fik, var et hønseæg.
Min barndom var anderledes.
Mine fødselsdage inkluderede kage og gaver. Min bedste ven overnattede.
Om natten smed vi æg på folks huse.
Det er vildt at tænke, hvor langt én generation er kommet.
Der er et stort spring fra fødselsdage med ét æg
til det privilegerede liv, jeg har levet.
Det er utroligt.
Jeg er taknemmelig for, at mine forældre er immigrerede,
men ved jeg ikke, om jeg ville gøre det for mine børn.
Det er en del besvær.
Det er en del lidelse og opofrelse.
Kan I forestille jer…
…at forlade jeres hjem?
Tænk over, hvad det indebærer at forlade…
…ens hjem.
Forlade ens familie, venner og lokalsamfund.
Man efterlader alt, man kender.
Man flytter til et fremmed land, hvor man ikke kan sproget,
bare så ens afkom får flere muligheder.
Og så går ens barn hen og bliver komiker.
Det er knusende.
De anede ikke, dette var en risiko.
Da de diskuterede, om de skulle rejse,
anede de ikke, han kunne finde en ny måde at have det svært.
Man sørger for alt, der skal til for succes.
Han kan vælge at få et hårdt liv med vilje.
De sendte mig på college. Jeg fik et business-diplom.
Jeg legede med deres håb og drømme helt op til min dimission.
Og så sagde jeg: "Snydt!
Jeg har vittigheder, mor."
Min mor ved ikke engang, hvad standup er.
Hun siger til sine venner, jeg er en klovn med ord.
Men mine forældre er stolte af mig.
Tror jeg. De har ikke sagt det endnu.
Mine folk er stolte af mig, fordi jeg er ret høj.
Indvandrerforældre elsker høje børn.
Det er deres yndlings.
De ser det som fremskridt.
De ser det som en bekræftelse af deres livsvalg.
De mener, det indikerer,
at ungen fik næringsstoffer, de aldrig fik.
Nu kan ungen stjæle frugt fra lidt højere oppe.
Jeg er taknemmelig. Jeg vil gerne gøre dem stolte.
Det er en hård branche, men jeg prøver.
Jeg prøver at gøre ting, som jeg tror, voksne skal gøre.
For nyligt er jeg begyndt at undersøge det, folk kalder…
…"fast ejendom."
For jeg har sparet lidt penge op,
og jeg blev forledt til at tro,
jeg burde købe hus i Los Angeles. At det var inden for min rækkevidde.
Jeg undersøgte det, men det viser sig, at jeg skal låne en million dollars.
Jeg er måske ny og naiv i det,
men hvis jeg skal låne en million for at købe et hus, føles det, som om…
…jeg ikke har råd til et hus.
Min bankmand sagde: "Vi skaffer dig et realkreditlån."
Så jeg ansøgte om det,
der kaldes et jumbolån. Det er det tekniske udtryk.
På ansøgningen står der J-U-M-B-O.
Alle ved, det er for mange penge, når forretningsfolk bruger tegneserieord.
Vil man have jumbolån, skal man lægge en tosset udbetaling.
Det skøre er, at nogen godkendte det.
Jeg blev godkendt til et jumbolån. Jeg var i chok.
Da jeg så da, sagde jeg…
De tror, jeg er god for pengene.
De tror, jeg er god for en million plus 900.000 i renter.
Det er to millioner, de forventer, jeg skaffer dem i løbet af mit liv.
De ved noget, jeg ikke ved.
Det er opmuntrende.
Jeg køber ikke et hus, men som komiker elsker jeg fremmedes anerkendelse.
Jeg er nysgerrig på,
hvem der godkendte lånet?
Hvem arbejdede i banken og gennemgik ansøgninger:
"Sheng Wang er 42 år, taiwanesisk amerikaner,
og vil gerne være standupkomiker.
Det er dårlige odds.
Men vi gambler i dag."
Jeg hedder Sheng Wang. Mange tak.
Tak, alle sammen.
Tak.
Hav det godt. Jeg elsker jer.
Pas på jer selv.
Tekster af: Jesper Sodemann