Downloaded from YTS.MX
‫- ספיישל קומדיה של NETFLIX -‬
‫אני שמחה ונרגשת להיות כאן הערב‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫ולהציג את אחד מחבריי הטובים ביותר‬
‫ואת אחד הסטנדאפיסטים האהובים עליי בעולם:‬
‫שנג ואנג!‬
‫אלי וונג, חברים. אלי וונג.‬
‫תודה. תודה רבה.‬
‫אני ממש מתרגש ושמח להיות כאן.‬
‫אתם יודעים, כשמתבגרים,‬
‫עושים הרבה דברים בפעם הראשונה.‬ ‫זה טבע ההתבגרות.‬
‫אבל לפעמים עושים דברים‬ ‫שחשבתם שלא תעשו בחיים.‬
‫למשל, לאחרונה קניתי מכנסיים ב"קוסטקו".‬
‫זה עניין רציני. זה פרק חדש בחיים.‬
‫כי כשקונים מכנסיים בקוסטקו,‬ ‫סימן שכבר לא אכפת לכם.‬
‫זה השלב שבו אנחנו מרפים מהאגו‬ ‫ומתחילים במסע הרוחני שלנו.‬
‫נכון?‬
‫כי אתם שומעים אנשים אומרים משהו, ואומרים:‬ ‫"לא אכפת לי ממה שאחרים חושבים".‬
‫אבל אלה סתם דיבורים,‬
‫עד שמגבים אותם עם קניית מכנסיים בקוסטקו.‬
‫ככה יודעים שבנאדם אמיתי. באמת לא מזיז לו.‬
‫הוא רצה מכנסיים של קיקרלנד.‬
‫אל תתעסקו עם אנשים כאלה.‬
‫כשרואים מישהו לובש מכנסי קיקרלנד,‬ ‫יודעים שני דברים.‬
‫אחת, שהם עושים מה שצריך כדי לשרוד.‬
‫שתיים, שהם כבר לא פוחדים למות.‬
‫כי קוסטקו מלמדת אתכם איך להרפות.‬
‫לפני שאני מגיע לחנות, באוטו,‬ ‫אני עושה לעצמי שיחת עידוד/מדיטציה קצרה.‬
‫"אנחנו עומדים להיכנס לסיבה עוינת.‬
‫"אתה כבר יודע שיהיה שם אי-צדק.‬
‫"יהיו זוועות של ממש.‬
‫"תתקומם כשאפשר, תקבל ‬ ‫את מה שאי אפשר לשנות. קדימה, לקוסטקו."‬
‫אם אני לא מוצא חניה תוך שמונה דקות,‬ ‫אני נוסע משם.‬
‫עזוב, אחי. זה בסדר. היום זה לא היום.‬
‫אני לא אלך בכוח. זו קוסטקו.‬ ‫אני אכבד אותה, כמו שמכבדים את האוקיינוס.‬
‫זה לא הלו"ז שלי. זה הירח, הגאות והשפל.‬
‫קוסטקו יותר גדולה מכולנו.‬
‫יש הרבה שינויים. אני לא יודע מתי זה קרה.‬
‫לא מזמן גיליתי‬ ‫שהחטיף המיינסטרימי המועדף עליי‬
‫הוא "מאונדס" עכשיו.‬
‫זה מפתיע, לא? כי כולנו יודעים‬
‫שזה גועל נפש.‬
‫זה גועל נפש.‬
‫אם אתם לא יודעים מה זה "מאונדס",‬ ‫זה כמו "אלמונד ג'וי" (עינוגי שקדים),‬
‫אבל אין שקדים.‬
‫אין עינוגים.‬
‫יש הרבה קוקוס.‬
‫ואו, הממתק הזה מלא סיבים.‬
‫הוא מכיל פרה-ביוטיקה.‬
‫"מאונדס" (תלים) זה שם גרוע.‬
‫אני לא מבין. אלמונד ג'וי‬ ‫הוא מוצר אחר בסדרה.‬
‫יש בשם את המרכיב המרכזי ורגש חיובי.‬
‫אלמונד ג'וי.‬ ‫זה לא שם רע. מישהו עבד על זה.‬
‫מי אישר את השם "מאונדס"?‬
‫הם ראו את המוצר בכלל?‬
‫כי הוא חום וגושי.‬
‫"מאונדס" זה שם מוצלח‬ ‫רק אם החלופה היחידה הייתה "פיילס" (ערמות).‬
‫אני אוכל "מאונדס" בצורה מוזרה.‬ ‫פיתחתי לעצמי טקס קטן.‬
‫אני פותח את הממתק, ומארגן לי שקדים בצד.‬
‫מדובר ברכישות נפרדות.‬
‫ואז אני מכין לי עינוגים משלי.‬
‫אני דוחף את השקדים לתוך ה"מאונדס".‬
‫הרבה יותר ממה שמקבלים ב"אלמונד ג'וי" רגיל.‬ ‫אני דוחס כמות רצינית, שיהיה פריך.‬
‫ואז אני אוכל את זה כמו תרופה לכלבים.‬
‫התברכתי, חברים.‬
‫אבל יש דברים שאתם מניחים כל חייהם שתעשו,‬ ‫ואולי לא יצא לכם לעשות.‬
‫אני לומד את זה עכשיו. עד לא מזמן,‬
‫חשבתי שיהיה לי בית משלי.‬
‫חשבתי שאולי‬ ‫יהיו לי נכסים בחוף המערבי והמזרחי.‬
‫עכשיו אני אומר:‬ ‫"בחיי, היה יכול להיות ממש נחמד‬
‫אם היה לי כיור עמוק יותר במטבח."‬
‫אני רוצה את זה. הייתי בבית של חבר שלי‬ ‫ואמרתי: "ואו, הדבר הזה מרווח, אחי.‬
‫"הוא ממש מרווח. אתה חי טוב. הסתדרת.‬
‫"אתה בטח לא מציף בטעות את השיש‬ ‫כשאתה שוטף את התבניות של התנור.‬
‫"אתה לא מבין איך אני חי. ‬ ‫אנחנו שונים, אחי."‬
‫זה מדהים כמה מים יוצאים מתבנית לתנור.‬
‫זה מטורף. זה תמיד מפתיע.‬
‫זה כמו אשליה אופטית.‬
‫היא כל כך דקה, שלא רואים בה איום בכלל.‬
‫אתם בטח עייפים‬ ‫ומנקים אותה בעצלתיים, נכון?‬
‫ופתאום, בום! אוי, לא!‬ ‫עכשיו הוויטמינים שלי שוחים בלגונה.‬
‫בפעם הבאה שנשרף לכם הבית,‬ ‫עזבו את הדלי, קחו מגש לתנור.‬
‫חשבתי על זה שכשהייתי צעיר יותר,‬
‫הייתי נכנס לחנויות ספרים מלא ביראת כבוד.‬
‫כשהייתי ילד, הייתי נכנס לחנות ספרים וחושב:‬ ‫"תראו את כל הדברים שאני הולך ללמוד."‬
‫כמבוגר, אני נכנס לחנות ספרים וחושב:‬ ‫"תראו את כל הדברים שלעולם לא אדע."‬
‫זה קשה. קשה לראות את הבורות שלך‬ ‫בסדר אלפביתי.‬
‫לא אוהב.‬
‫אני בחלק של "המלצות הצוות", וחושב:‬
‫מכל הדברים שאני לא יודע,‬ ‫אלה האהובים על בריאן.‬
‫זה מציף להיות מוקף‬ ‫בכמות כזאת של ידע בו-זמנית.‬
‫רואים אותו בבירור, אבל אי אפשר לקבל אותו.‬
‫הידע פשוט מתגרה בך.‬ ‫זה כמו מועדון חשפנות לחוכמה.‬
‫אני מנסה לקרוא קצת כל ערב.‬ ‫להפוך את זה להרגל.‬
‫הבעיה היחידה היא שאני נרדם מהר מדי.‬
‫ספרים זה חזק יותר ממלטונין.‬
‫פשוט קח ספר, אחי.‬ ‫זה משהו כמו 50 מ"ג לעמוד.‬
‫זה טבעי, ההשפעה מהירה,‬ ‫תופעות הלוואי כוללות למידה.‬
‫שמונה שעות? אין בעיה.‬ ‫שים את הספר על השידה ליד המיטה.‬
‫אתה מתעורר באמצע הלילה, רואה את הספר שלך‬ ‫ונרדם בחזרה.‬
‫לא, תודה.‬
‫עכשיו ישנים, אחי.‬
‫אני קורא ספר כבר כמה שבועות.‬ ‫אני עדיין בהקדמה.‬
‫אפילו לא הגעתי לספר עדיין.‬
‫זה לא נחשב כשהעמודים ממוספרים באותיות.‬
‫אני תמיד לוקח איתי ספר. לסיבובי הופעות,‬
‫לאחה"צ בחוף הים, לפיקניק.‬ ‫אני תמיד לוקח ספר.‬
‫אני פשוט לא קורא אותו.‬
‫אני לא קורא הרבה,‬ ‫אבל הספרים שלי מטיילים הרבה.‬
‫נחמד להיות הספרים שלי.‬ ‫איתי את תראי עולם.‬
‫אני לא יודע,‬ ‫אני חייב להשתפר בניהול הזמן שלי.‬
‫אני לא יודע כמה זמן עוד אהיה בעולם הזה,‬
‫אבל לפי קצב הקריאה הנוכחי שלי,‬
‫אני מרגיש שנשארו לי עוד איזה שמונה ספרים.‬
‫אני חייב לבחור אותם בחוכמה.‬
‫קיבלתי אימייל מה"ניו-יורק טיימס":‬
‫"73 ספרים שכדאי לקרוא הקיץ".‬
‫חשבתי: אתם ממש לא מכירים אותי.‬
‫הסרה מרשימת התפוצה.‬
‫שבעים-ושלושה ספרים.‬
‫הקיץ, אני אקרא ספר אחד…‬
‫או שאקרא את המייל הזה.‬
‫קצב ההעלאה איטי מדי.‬
‫אני קורא לאט מדי.‬ ‫הלוואי שהייתי יכול פשוט לחבר אותו.‬
‫כמו ב"מטריקס". זוכרים את הפורט?‬ ‫פשוט מכניסים את הכבל.‬
‫"שבעה הרגלים של אנשים יעילים במיוחד".‬
‫אני דחיין. זו בעיה רצינית.‬
‫אפילו את הבדיחה הזאת עוד לא סיימתי לכתוב.‬
‫המצב ממש חמור.‬
‫אני פוחד ש"רשימת הדלי" שלי‬ ‫תהיה פשוט רשימת סידורים שעדיין לא עשיתי.‬
‫זה יהיה ממש עצוב אם הרופא שלי יגיד:‬ ‫"נשארו לך חודשים ספורים לחיות"‬
‫ואני אגיד: "אוי, אני חייב להזדרז‬ ‫ולמסגר את התמונות האלה.‬
‫"אני חי עם קירות חשופים‬ ‫כמו איזה רוצח סדרתי."‬
‫יש מטרה אחת שאני עובד עליה הרבה זמן.‬ ‫אני עובד על יציבה טובה.‬
‫זה קשה. אני לא יודע אם אצליח אי פעם.‬ ‫היציבה שלי הייתה מרושלת כל חיי,‬
‫כי אני אדם צנוע במיוחד.‬
‫בחור טוב, אתם יודעים?‬
‫זו ברירת המחדל מבחינתי, כן?‬
‫כשאני רואה מישהו עומד זקוף,‬ ‫אני לא מאמין שזה טבעי.‬
‫אני מרגיש שזה מכוון.‬ ‫אני חושב: "אתה מנסה לעשות עליי רושם?‬
‫"גם אני יכול.‬ ‫גם אני יכול להעמיד פנים שאני מאמין בעצמי."‬
‫היציבה שלי הייתה מרושלת כל כך הרבה זמן‬ ‫שזה מרגיש טבעי, זה מרגיש נוח.‬
‫אני מרגיש כאילו שאני מעביר את המסר הנכון.‬ ‫"היי, שאף אחד לא יפגע בבחור הזה."‬
‫"לא, אחי. הוא כבר שבור."‬
‫אני מרגיש בטוח ככה.‬
‫למי שלא מכיר אותי, אני מטקסס במקור.‬
‫גדלתי ביוסטון.‬
‫למדתי באותה חטיבת ביניים כמו ביונסה.‬
‫מטורף, לא? ביונסה!‬
‫ואני.‬
‫זה מטורף. ביונסה לבדה היא עניין רציני.‬
‫כשמגלים שגם שנג ואנג הגיע מהחלק הזה‬ ‫של העיר, אומרים: "ואו, כמה כישרון.‬
‫"בטח היה שם משהו במים."‬
‫חונכתי על פילוסופיות בודהיסטיות,‬ ‫אבל יש לי ראש פתוח.‬
‫אני מוכן ללכת לכל כנסייה‬ ‫שיש בה מגרש כדורסל.‬
‫זו הפעילות הגופנית שלי.‬ ‫אני משחק כדורסל בשביל הכושר,‬
‫אבל לא עם כל אחד.‬
‫בכל יום שלישי‬ ‫אני נפגש עם קבוצה ספציפית של חברים בפארק,‬
‫כי כולנו גרועים, ואף אחד לא רוצה להיפצע.‬
‫זה משחק אדיב.‬ ‫אני אף פעם לא מקלל, אבל אני מצחקק הרבה.‬
‫כי המוח שלי רוצה לעשות כל מיני דברים‬ ‫שהגוף שלי לא מוציא אל הפועל.‬
‫כשהכדור אצלי, אני אומר:‬ ‫טוב, נעשה שינוי כיוון,‬
‫ואז נעשה סבסוב ונסיים בקליעה חיננית‬ ‫עם גלגול הכדור על קצות האצבעות.‬
‫והגוף שלי אומר: "האמת היא‬ ‫שנמסור את הכדור והוא ינחת בחוץ.‬
‫"כדור עובר, זה הזמן לצחקוקים."‬
‫זה מרחב ציבורי.‬
‫אין לי מה לעשות אם אחרים רוצים לשחק,‬
‫אבל כשיש מישהו שאני לא רוצה לשחק איתו,‬ ‫אני מזהה ישר.‬
‫אם הם נראים בכושר,‬ ‫זה כבר מדליק נורת אזהרה.‬
‫אני חושב: "אה, אתה בריא, מה? טוב.‬
‫"יופי, כל הכבוד. אתה בטח יודע מה אתה עושה.‬
‫"אבל זה לא הקטע שלנו.‬
‫"לא, אחי. אני והחברים שלי כאן‬ ‫בגלל שיש לנו מחלות.‬
‫"יתר לחץ דם,‬ ‫כולסטרול גבוה, סוכרת, כבד שומני.‬
‫"לא באנו לכאן כדי לשחק משחקים.‬ ‫באנו כדי לדחות את המוות."‬
‫"תחזור כשתשיג פתק מהרופא."‬
‫אני מת על החבר'ה האלה.‬ ‫הם ממש יקרים לליבי.‬
‫זו קבוצת החברים הכי אקראית שרכשתי בחיים,‬
‫כי כולם גברים בוגרים‬
‫שפגשתי בפארק.‬
‫הם אנשי הפארק שלי!‬
‫אם אי פעם אחליט לבצע שוד,‬ ‫זה יהיה הצוות שלי.‬
‫יש לזה שתי סיבות עיקריות.‬ ‫אחת, אנחנו משחקים כבר יותר משמונה שנים,‬
‫אבל אף אחד לא יודע‬ ‫את שמות המשפחה של אף אחד אחר.‬
‫הם בקושי יודעים את שמי הפרטי.‬ ‫קוראים לי שנג, והם קוראים לי צ'אנג.‬
‫שתיים, אנחנו מגיעים ממגוון רקעים‬ ‫ויש לנו מיומנויות שונות.‬
‫יש לנו חובבי משחקי תפקידים‬ ‫שחיוניים לשוד מוצלח.‬
‫יש לנו מישהו שחור‬ ‫שעובד בתחום של גופי תאורה יוקרתיים,‬
‫אז יש לו גישה לבתים של מפורסמים עשירים‬ ‫ברחבי לוס אנג'לס.‬
‫יש לנו יועץ פיננסי מאל סלוודור‬ ‫שיעזור לנו בהלבנת הכספים, ינהל אותם.‬
‫יש לנו שוטר מקסיקני שיגן עלינו‬ ‫אם המשטרה תנסה להתערב.‬
‫יש לנו עוד מישהו חסר מיומנויות טכניות,‬ ‫אבל הוא לבן.‬
‫יש לו כוחות שאני לא ממש מבין, אבל…‬
‫הוא חלק מהצוות.‬
‫חייבים מגוון.‬
‫אני כבר לא יכול לשחק כדורסל בתחתוני בוקסר.‬
‫נאלצתי לחזור ללבוש תחתוני טנגה.‬
‫כי הגוף שלי עובר שינויים.‬
‫וגיליתי שהביצים שלי מנסות לברוח.‬
‫הייתי אדיב מדי במהלך השנים. ‬ ‫נתתי להן יותר מדי חופש.‬
‫עכשיו הן רוצות עצמאות.‬
‫אני לא יכול להרשות את זה.‬ ‫אני חייב לדכא את המרד.‬
‫לקצר את הרצועה.‬
‫אני יודע את זה ‬ ‫כי יום אחד במגרש, באמצע המשחק…‬
‫הביצים שלי פגעו לי בירך הפנימי.‬
‫והיה צליל חזק של טפיחה.‬
‫ממש התפדחתי.‬
‫הייתי מתוח, כי ידעתי מה הדבר הבא שיקרה.‬
‫מישהו הכריז על עברה.‬
‫נאלצתי להסביר לו: "לא, אחי. אני הקורבן.‬
‫"וגם מבצע העברה.‬
‫"זו הייתה עבירת 'לוס בולס'."‬
‫אז…‬
‫אז הייתי חייב לקנות תחתוני טנגה, מבינים?‬
‫לא קניתי תחתוני טנגה מאז חטיבת הביניים.‬
‫עבר הרבה זמן. תהיתי מה השתנה, מה חדש.‬
‫עשיתי מחקר ומצאתי תחתונים חדשים.‬
‫אין פתח קדמי.‬
‫הסתקרנתי.‬
‫אני לא משתמש בפתח הקדמי.‬
‫בדרך כלל, כשאני צריך להשתין,‬ ‫הדחיפות לא מאפשרת לי להשחיל את החוט למחט.‬
‫אני חייב ללכת ישירות למשתנה.‬
‫אין לי זמן למצוא את דלת הסתרים.‬
‫אז קניתי כאלה. התרגשתי.‬ ‫קניתי תחתונים בלי פתח מקדימה.‬
‫אבל כשפתחתי את האריזה, קלטתי:‬ ‫לעזאזל, אני די בטוח שקניתי תחתוני נשים.‬
‫מה ההבדל? אלה תחתוני נשים רכים ושחורים.‬
‫זה לא מה שרציתי.‬
‫כן, הן מתאימים. הם בגודל שלי.‬
‫הם פשוט סקסיים מדי.‬
‫אני לא מכיר את עצמי ככה.‬
‫אתם יודעים, איך שהגזרה שלהם‬ ‫כזאת נמוכה פה, כזאת גבוהה שם.‬
‫איך שהם חובקים לי את האגן‬ ‫ואת הירך הפנימית.‬
‫מעולם לא הייתי מוחזק ככה.‬
‫זה מעצים.‬
‫כשמדדתי את התחתונים האלה,‬ ‫היציבה שלי השתפרה ממש מהר,‬
‫ואז, באופן בלתי רצוני, התחלתי לענטז.‬
‫פשוט התחלתי לעשות…‬
‫זו לא בחירה שלי.‬ ‫זו רוח התחתונים שמתפשטת בגופי.‬
‫אני רק כלי שרת.‬
‫אני חושב שאנחנו צריכים לתת לעצמנו‬ ‫את הסיכוי הכי טוב לאושר.‬
‫אני מרגיש שכחברה, מצבנו היה טוב יותר‬
‫אם היינו מקבלים דילוגים‬ ‫כחלופה שוות ערך לריצה.‬
‫העולם היה טוב יותר, לא?‬
‫חבל שאנחנו מונעים מעצמנו‬ ‫דרך מהירה וקלה כל כך לעליצות.‬
‫כמה קילומטרים צריך לרוץ‬ ‫כדי לקבל תחושת "היי"?‬
‫איש אינו יודע. יותר מדי קילומטרים.‬
‫כשמתחילים לדלג, מרגישים טוב מייד.‬
‫תארו לעצמכם איך זה לדלג‬ ‫יחד עם שלושת החברים הכי טובים שלכם.‬
‫אתם צמודים כתף לכתף, במבנה.‬
‫אתם כנופיית עליצות.‬
‫נראים טוב. זזים מהר.‬
‫זה יעיל.‬
‫שתיתי בפאב לפני המופע.‬ ‫זו הליכה של כעשר דקות,‬
‫שמונה דקות בדילוגים.‬
‫הגעתי לכאן לפני הזמן.‬
‫נכנסתי קצת מאוחר לתחום הטיפוח העצמי.‬
‫רק עכשיו התחלתי להשתמש‬
‫בכמות מספקת של קרם גוף.‬
‫אתם מבינים? ממש להחזיר לחות לכל הגוף.‬
‫זה הרבה קרם לחות.‬
‫תמיד רימתי את עצמי.‬ ‫לא חשבתי שמגיעה לי כזאת כמות.‬
‫תמיד הייתי שם כמות צנועה.‬
‫התחלתי למרוח מלמעלה למטה,‬ ‫אז הרגליים היו משלמות את המחיר.‬
‫ואז הצטרפתי לקוסטקו.‬
‫זה שינה את חיי. קרם הלחות של "קוסטקו"‬ ‫ממש משתלם. הוא מגיע בבקבוק גדול.‬
‫בדרך כלל עם מכסה לחיצה נוח.‬
‫הבעיה היחידה היא שאחרי שימוש‬ ‫בשני שליש מהתכולה, הטכנולוגיה קורסת.‬
‫אוי, לא! נשאר המון קרם לחות,‬ ‫אבל אין גישה דרך המשאבה. המשאבה מתה.‬
‫בשלב הזה צריך לפתוח את החלק העליון‬ ‫ולהשתמש במשאבה כמו במדיד שמן.‬
‫אני לא אוהב את זה.‬
‫המעבר משאיבה לטבילה‬ ‫מכניס אותך לפרופורציות.‬
‫כי כשאני שואב, אני חסר דאגות.‬ ‫אני מרגיש עשיר. אני כזה…‬
‫בום בום בום!‬
‫שמור את העודף.‬
‫כשאני טובל, זה…‬
‫אני חיה אינטליגנטית.‬
‫אני משתמש בכלים.‬
‫אתם יודעים, צריך לסובב ולמשוך בו-זמנית.‬
‫זה כמו למרוח חמאה על טוסט עם מקל אכילה.‬
‫יש לי קרם גוף,‬
‫יש לי קרם פנים,‬ ‫ועליתי רמה. יש לי קרם עיניים.‬
‫זו רמה אחת מעל.‬
‫קרם עיניים זה עניין רציני,‬ ‫כי הוא יקר יותר.‬
‫הוא עולה יותר מכל קרם לחות שקניתם בחייכם,‬
‫אבל הוא מגיע במיכל קטנטן.‬
‫צריך להצדיק את הרכישה היקרה הזו.‬ ‫מורחים את הקרם רק עם הקמיצה.‬
‫האצבע הכי רכה, נכון?‬
‫כי זו האצבע העצלה ביותר.‬
‫הקמיצה לא מחטטת, לא מצביעה,‬ ‫לא עושה תנועות מגונות.‬
‫היא…‬
‫היא רק…‬
‫הקמיצה משמשת רק להבטחה אחת,‬ ‫ולמריחת קרם עיניים…‬
‫שמורחים בטפיחות עדינות‬ ‫כשהפה מעט פתוח, ככה.‬
‫"כדאי מאוד שזה יעבוד.‬
‫"זה כל כך יקר."‬
‫אני עוקב אחרי קמט אחד.‬
‫יש לי קמט אחד‬ ‫שנכנס בכל הכוח בשנתיים האחרונות.‬
‫ממש כאן. אני לא יכול לעצור אותו. אני נואש.‬
‫לפעמים אני מנסה לשחד את הקמט:‬ ‫"זה קרם עיניים, אבל אקמבן אותך."‬
‫זה במיוחד בשבילך. אל תספר לאף אחד.‬
‫וכמובן שנשארת כמות זעירה של קרם.‬
‫לא בא לך לבזבז את הכמויות הזעירות האלה.‬
‫אז כמו מלך נדיב, אני אומר:‬ ‫"טוב, כולם, תאכלו, פשוטי עם שכמותכם."‬
‫אני ישן על הגב.‬
‫ישן על הגב. אומרים שלא כדאי להניח‬ ‫את הפרצוף על הכרית. זה מחמיר את הקמטים.‬
‫אני ישן על הגב,‬ ‫אבל זו לא התנוחה המועדפת עליי.‬
‫זה כל כך משעמם על הגב. אי אפשר להתכרבל.‬
‫פשוט שוכבים שם כמו ערפד.‬
‫מדי פעם אני עדיין מתהפך על הבטן.‬
‫אולי כי היה לי יום רע.‬ ‫אולי כי זה יום ההולדת שלי.‬
‫אני רוצה לפנק את עצמי.‬
‫זה החטא החדש שלי.‬ ‫אני לא מעשן סיגריות,‬
‫אבל מדי פעם אני ישן על הבטן כמו ילד רע.‬
‫עוד חוויה של מבוגרים שהייתה לי לאחרונה,‬ ‫ליוויתי את…‬
‫ליוויתי את החברה לבדיקת ממוגרפיה.‬
‫זו בדיקה שגרתית לגילוי של סרטן השד.‬
‫זו הייתה הפעם הראשונה שלה.‬ ‫לא ידעתי על זה הרבה.‬
‫כשעושים ממוגרפיה, בעצם לוקחים את השד שלך‬
‫ומניחים אותו על מכשיר לחיצה להכנת טורטיות,‬
‫ואז מוחצים אותו שוב ושוב.‬
‫זה אכזרי. הופתעתי לגלות שזו הבדיקה.‬
‫אמרתי: "את רופאה‬ ‫או שאת סתם מכינה פאניני ציצי?"‬
‫זה ממש מכאיב. בפעם הראשונה‬ ‫שמחצו לחברה שלי את הציצי, היא הפליצה.‬
‫כולם הופתעו.‬
‫היא עשתה מה שהיא הייתה חייבת, אתם מבינים?‬ ‫היא הגנה על עצמה.‬
‫כי היא הותקפה.‬
‫לא הייתה לה כוונה להיכנע בשקט.‬
‫כולנו מכירים את תגובת "הילחם או ברח",‬ ‫אבל לפעמים יש אופציה נוספת.‬
‫לא לומדים את זה בבית הספר.‬ ‫לומדים את זה ברחוב.‬
‫כששמעתי את הפלוץ…‬
‫מייד התמלאתי אמפתיה.‬
‫הרגשתי המון חמלה כלפי החברה שלי,‬ ‫כי ידעתי כמה שזה קשה לה.‬
‫כי אני יודע שסף הכאב שלה דומה לשלי,‬
‫אבל אני גם יודע שהפחד שלה להפליץ בציבור‬ ‫גבוה בהרבה משלי.‬
‫עד כדי כך זה כאב.‬
‫זה יותר מדי.‬
‫אנחנו במרפאה,‬ ‫מנסים לדאוג לבריאות של מישהי.‬
‫זה לא צריך להיות אלים כל כך.‬
‫זה לא ככה לגברים.‬
‫כשעושים בדיקות לגברים,‬ ‫מה עושים? נוגעים לך בביצים.‬
‫מכניסים לך אצבע לתחת.‬
‫זה די רגוע.‬
‫כן, זה עדין יחסית, אחי.‬
‫זה לא מפריע לי.‬
‫זה למען הבריאות שלי.‬
‫אם אני לא טועה, אני מאמין שרוב הגברים כאן‬ ‫כבר "בדקו" את עצמם בשביל הכיף.‬
‫סתם בשביל הכיף, בשביל הידע.‬
‫הכר את גופך.‬
‫אני מנסה לומר שקלות הטיפול‬ ‫צריכה להיות שווה לכולם.‬
‫אם המצב היה הפוך,‬ ‫זו לא הייתה הבדיקה הסטנדרטית.‬
‫גברים לא היו מסכימים לכזאת בדיקה.‬
‫אם היו אומרים לי: "תעשה בדיקה לאיתור סרטן,‬ ‫אבל נצטרך למחוץ לך את הביצים כמה פעמים"…‬
‫הייתי אומר: "דוקטור…‬ ‫עזוב, כנראה שאין לי סרטן."‬
‫"אני מרגיש טוב, ד"ר. אני מרגיש משוחרר.‬
‫"אני מרגיש בסדר.‬ ‫הכול טוב. נתראה בפעם הבאה."‬
‫זה מדהים.‬
‫הרפואה שיש לנו היום היא דבר מדהים.‬
‫אבל כמה פעמים נצטרך לקרוא כתבה‬
‫על זה שמצאו תרופה חדשה לסרטן‬
‫שעובדת רק על חולדות?‬
‫אפשר להפסיק להדפיס את הכתבה הזאת?‬
‫אנחנו יכולים להסכים על כך‬ ‫שאין לה מקום בעיתון אנושי?‬
‫לא.‬
‫אלה חדשות לחולדות.‬
‫אלה חדשות קלסיות לחולדות.‬
‫זה מעולה לקהילת החולדות. תעדכנו אותם.‬
‫תעדכנו אותם, אבל אל תכניסו את זה לשיחה.‬
‫גליתי ש-99.6% מהמחקרים האלה‬
‫אפילו לא תקפים לבני אדם.‬
‫אז אנחנו משקיעים סכומי עתק,‬ ‫אינספור שעות לפיתוח ידע רפואי,‬
‫לטובת האויב.‬
‫יש לנו המון ידע על חולדות כרגע.‬
‫אנחנו אפילו לא יכולים לרפא שפעת,‬
‫אבל אם אתה עכבר סוכרתי עם אקזמה ושיגדון,‬
‫אין לך מה לדאוג.‬
‫יהיו לך חיים טובים.‬ ‫אנחנו נדאג לך. אתה עכבר.‬
‫זו תקופה טובה להיות עכבר, אחי.‬
‫קשה להיות בן אדם.‬
‫קשה להיות בן אדם, ובמדינה הזאת במיוחד.‬ ‫מערכת הבריאות שלנו היא דיסטופית.‬
‫אתם מבינים למה אני מתכוון?‬ ‫אם אתה נפצע באמריקה,‬
‫כדאי שזו תהיה פציעה ממש חמורה.‬
‫חמורה מספיק‬ ‫כדי לעבור את סכום ההשתתפות העצמית.‬
‫אידיאלית, בחודש ינואר…‬
‫כך שיש לך כיסוי לשנה שלמה.‬
‫זה המשחק. ככה מנצחים.‬
‫אל תיפצעו בדצמבר. זה ללוזרים.‬
‫הייתה רק שנה קסומה אחת בחיי‬ ‫שבה עברתי את גובה ההשתתפות העצמית.‬
‫ממש התרגשתי. "איזה כיף, כסף קל."‬
‫"הגיע הזמן לעשות מהלכים."‬
‫הלכתי לכמה רופאים.‬
‫הלכתי למומחה בגלל בעיות תחת.‬
‫עד שהגיע מועד הפגישה,‬ ‫הבעיה די נפתרה מעצמה.‬
‫חקרתי קצת את הנושא.‬ ‫הייתי די בטוח שאני בסדר.‬
‫עדיין הלכתי לרופאה.‬ ‫הרופאה אישרה את המחקר שלי.‬
‫היא אמרה: "כן, הכול בסדר,‬ ‫אבל אם אתה רוצה, אני יכולה לבדוק."‬
‫לא היה צורך בכך.‬
‫כבר קיבלתי את השקט הנפשי שלשמו באתי.‬ ‫אבל אז חשבתי על גובה ההשתתפות העצמית.‬
‫חשבתי על כל הפעמים שחברת הביטוח שלי‬ ‫אילצה אותי לשלם את החשבון לבד.‬
‫ואמרתי: "את יודעת מה?‬
‫"תביאי את הג'ל."‬
‫"נלך על זה. קדימה." ‬
‫אם כבר אני משלם את דמי הכניסה,‬ ‫אני עולה על כל המתקנים.‬
‫גם על המתקנים המחורבנים.‬ ‫אני נשאר עד הסגירה.‬
‫עשינו את זה.‬
‫עשינו את הדבר הזה.‬
‫לא הפקנו שום לקחים.‬
‫לא היה צורך בבדיקה.‬
‫היא חייבה את חברת הביטוח בסכום גדול.‬
‫אני יודע שהיא קיבלה את שלה.‬
‫אני לא קיבלתי את הסיפוק שחיפשתי,‬
‫כי כנראה שהדרך לצדק כלכלי‬ ‫לא אמורה לעבור דרך התחת.‬
‫זה לא ירגיש כמו ניצחון‬
‫כשתשכבו על הצד‬ ‫והרופא יכניס לכם אצבע לתחת.‬
‫"כן, בדיוק, חברות הביטוח.‬
‫"זה נקרא תגמול."‬
‫אני עדיין מנסה לנצח את המערכת.‬
‫גם כשאין בזה שום היגיון.‬
‫זו הסיבה שיש לי מסחטת מיצים‬
‫שאני לא משתמש בה.‬
‫בגלל שבשלב כלשהו בחייכם הבוגרים,‬
‫מבינים שאתם צריכים חומרי תזונה.‬
‫אבל ייתכן שלא תהיו מחויבים‬ ‫לאכילת אוכל מזין.‬
‫אתם רוצים למצוא צ'יטים, טריק כלשהו.‬
‫אתם מגלים את המיץ הירוק וחושבים:‬ ‫"אם אשתה את זה, רוב בעיותיי ייפתרו."‬
‫ואז הולכים לקנות מיץ בחנות וחושבים:‬ ‫"אוי, רמת ההכנסה שלי לא מאפשרת מיץ.‬
‫"אני לא מרוויח מספיק כסף למיץ."‬
‫זו רכישה ממש מלחיצה, נכון?‬
‫אז עושים חשבון.‬
‫"אם אקנה מסחטה משלי, תוך 12 שנים‬ ‫אוכל לחסוך בסביבות מיליון דולר."‬
‫לא צריך לחשוב פעמיים.‬ ‫מספרים לחברים שלכם על התוכנית הגאונית,‬
‫החברים שלכם מציעים לתת לכם‬ ‫את המסחטות שהם כבר לא משתמשים בהן.‬
‫אתם לא רואים את הבאות.‬ ‫אתם דוחים את המסחטה.‬
‫אתם אומרים: "לא, תודה.‬ ‫זו המסחטה הלא נכונה.‬
‫"לא פלא שהפסקת להכין מיצים. עשיתי מחקר.‬ ‫אני קונה את הטעות הכי משוכללת שיש."‬
‫אז מוציאים 400 דולר‬ ‫על מסחטת מיצים איטית לירקות ועלים.‬
‫הולכים לשוק‬ ‫וקונים את הרכיבים הכי טריים שיש.‬
‫אתם יודעים שהם טריים, כי הם מלוכלכים.‬
‫אתם אוהבים את התכונה הזו.‬
‫אין אף פרי בגימור מבריק בשוק.‬ ‫הם בגימור מט.‬
‫לוקחים את היבול המאובק שלכם,‬ ‫הולכים הביתה, מקרצפים, שוטפים,‬
‫חותכים לחתיכות,‬ ‫סוחטים את המיץ, מנקים את הציוד,‬
‫שמים בצד, ושעה אח"כ אומרים:‬ ‫"אין סיכוי שזה יקרה שוב.‬
‫"אין מצב. בחיים לא.‬
‫"היה כיף לשחק ב"שייקר מייקר" פעם אחת,‬ ‫אבל זהו, פרשתי.‬
‫"סיימתי."‬
‫אתם יודעים שהמסחטה סיימה את תפקידה,‬ ‫כי שמתי אותה על המקרר,‬
‫עם כל האבק השומני והמוזר ששוכב שם.‬
‫מכירים את האבק הזה? זה אבק-נצח.‬
‫הוא לא הולך לשום מקום.‬ ‫יום אחד הוא יהפוך לשמן.‬
‫זה מבאס.‬
‫אלה 400 דולר שיושבים לי על המקרר. זה מבאס.‬
‫אבל מבחינתי זה טיפול במכה אחת.‬
‫נרפאתי.‬
‫עכשיו אני קונה מיץ בחנות.‬ ‫אין בעיה, אין לחץ.‬
‫אני אומר: "10 דולר לבקבוק?‬ ‫כן, זה אחלה מחיר.‬
‫"הייתי בקו החזית. אני יודע מה זה דורש.‬ ‫תודה על השירות שאתם עושים לנו."‬
‫אני מבזבז יותר מדי זמן ואנרגיה‬ ‫על החלטות קטנות.‬
‫למשל, אכלתי ארוחת צהריים ב"פופאייס".‬
‫זה פינוק מבחינתי, אז אני מנסה למקסם.‬
‫אני שוקל את כל הקומבינציות שלהם.‬
‫אני מנסה למצוא ארוחה‬ ‫עם מקסימום סיפוק במינימום עלות.‬
‫בזמן שאני עושה הערכות,‬
‫מישהו נכנס, בלי שום היסוס.‬
‫הוא מזמין חזה עוף אחד, שתי לחמניות ושתייה.‬
‫זו בכלל לא קומבינציה.‬
‫הוא לא חסך כסף בכלל בהזמנה הזאת.‬
‫הייתי בהלם.‬
‫חשבתי: "ואו,‬ ‫אתה מזמין 'אה לה קראט' בפופאייס?"‬
‫בחיי, יום אחד אני רוצה להיות עשיר כמוהו.‬
‫זה החלום שלי. יום אחד אני רוצה‬ ‫להיכנס ל"פופאייס" ולהזמין בפריסטייל.‬
‫מה שקופץ לראש.‬ ‫בלי להסתכל על התפריט בכלל.‬
‫תנו לי מקצב, אני אזמין מהלב.‬
‫קשה לא לאכול מזון מהיר‬ ‫כשאתה בסיבוב הופעות.‬
‫ערב אחד אחרי המופע חזרתי למלון.‬
‫הדבר היחיד שהיה פתוח היה סניף של "ונדיס".‬
‫הוא היה ממש מול המלון,‬ ‫אבל היה רק דרייב ת'רו, ולא היה לי רכב.‬
‫היה לי קצת כסף,‬ ‫הייתה לי תקווה, היו לי רגליים.‬
‫דילגתי לשם.‬
‫הבאתי איתי וייבים טובים.‬
‫דפקתי על החלון, אמרתי "היי, שנינו כאן.‬ ‫בוא נעשה את מה שבאנו לעשות."‬
‫הם לא התלהבו.‬
‫הם אמרו: "אנחנו לא יכולים‬ ‫לשרת אותך בדרייב ת'רו בלי רכב."‬
‫שאלתי: "למה לא?"‬
‫הם אמרו: "זה למען בריאותך ובטיחותך."‬
‫אמרתי: "אני מנסה לקנות ארוחה של 'ונדיס'.‬
‫"למה אתם מעלים את הנושאים האלה בכלל?"‬
‫הם לא השתכנעו. הם לא הסכימו לשרת אותי.‬
‫בסוף נאלצתי להזמין מונית‬ ‫שתיקח אותי סביב הבניין.‬
‫הייתי מדויק. אמרתי:‬ ‫"תאסוף אותי בתפריט, תוריד אותי בחלון.‬
‫"זה הרכב שלך?‬
‫"מצטער, אבל אזמין לך נגיסי עוף."‬
‫לא מזמן הייתי בסיבוב הופעות. הייתי בקנדה.‬
‫ובקנדה, אפשר לקנות אלכוהול‬ ‫רק בחנויות משקאות בבעלות המדינה.‬
‫לא ידעתי את זה. הייתי בחנות מכולת.‬
‫קניתי בטעות שישיית בירות ללא-אלכוהול.‬
‫הייתי צריך לדעת שמשהו מוזר.‬ ‫היא הייתה בטמפרטורת החדר. זה מחשיד.‬
‫הלכתי בחזרה לדירה שלי. הכנסתי חמש לפריזר.‬
‫שמתי בירה אחת בקערת קרח, שתהיה ממש קרה.‬
‫פתחתי אותה, לקחתי כמה שלוקים,‬ ‫ואמרתי: "אוי, זה לא מרענן."‬
‫הסתכלתי על הפחית, ואמרתי:‬ ‫"זה אפילו לא אלכוהול."‬
‫"זה מיץ שעורה מוגז, בעיקרון."‬
‫הרמתי ידיים. חשבתי: "נראה שאשאר פיכח הערב.‬ ‫נראה לי שאלך לישון בקרוב."‬
‫לפני שהבנתי מה קורה, סיימתי את הפחית.‬
‫שתיתי את החמש האחרות.‬
‫חיסלתי את כל השישייה.‬
‫בשלב הזה הבנתי שממש יצאתי משליטה.‬
‫אני סובל גם מלא-אלכוהוליזם.‬
‫זה חמור. זה חמור. אני לא אשרוד.‬
‫אני אהיה הראשון‬ ‫שיאבד את חייו בגלל נוזלים בסיסיים.‬
‫יש לי נטייה להתמכרות.‬ ‫אני אוהב להגזים. באמת.‬
‫כרגע, הסבילות שלי לוויד ולאלכוהול‬ ‫יותר מדי גבוהה. אני מנסה להוריד אותה.‬
‫חבר סיפר לי לא מזמן על סם בשם די-אם-טי.‬
‫זה סם פסיכדלי חזק‬ ‫שאמור לדמות את החוויה של מוות.‬
‫ויש לי ראש מספיק פתוח‬ ‫כדי לנסות את זה פעם או פעמיים.‬
‫אבל אני פוחד. אני ממש לא מעוניין‬ ‫לפתח סבילות לדי-אם-טי.‬
‫כי מה אם אמות באופן טבעי יום אחד?‬
‫כעבור 45 דקות אני כזה:‬ ‫"אחי, אני לא מרגיש את זה."‬
‫"מה קורה, אחי? אנחנו הולכים למות או לא?‬ ‫אני לא יכול לשכב פה כל היום."‬
‫"זה חומר חלש, אחי."‬
‫אתם יכולים לתאר לעצמכם איך זה‬ ‫למות ולא להתרשם מזה?‬
‫אני אסיר תודה.‬ ‫אני אסיר תודה על המסע הזה, על הסטנדאפ.‬
‫גרתי תקופה די ארוכה בניו-יורק.‬
‫זה מקום נפלא‬ ‫לשכלול המיומנויות שלך כסטנדאפיסט,‬
‫אבל זה מקום קשוח יותר להתקיים בו.‬
‫כשרק עברתי לניו-יורק,‬ ‫לא ידעתי שבכל פעם שמחדשים את השכירות בעיר,‬
‫שכר הדירה עולה בהכרח. בכל פעם.‬
‫לא ידעתי את זה. גרתי בכל מיני מקומות,‬ ‫וברוב הערים, בעלי הדירה נותנים לך כמה שנים‬
‫כדי להתקדם בחיים.‬
‫זה הגיוני.‬
‫בניו-יורק בעלי הבתים אומרים:‬ ‫"יש לך שנה להשתפר ב-10%.‬
‫"כדאי שתזדרז."‬
‫עשרה אחוזים זה הרבה.‬
‫כל שנה.‬ ‫זו תשואה גדולה כל שנה. זה הרבה לחץ.‬
‫ההורים שלי מעולם לא לחצו עליי ככה.‬
‫הרגשתי שהמטרה שלי בניו-יורק‬ ‫היא לגרום לבעלי הדירה להתגאות בי.‬
‫זה היה מוזר. הרגשתי שהחלום שלי‬ ‫הוא לקנות לבעל הדירה שלי בית.‬
‫אני רוצה לתת לו את זה,‬ ‫כי הוא דחף אותי קדימה.‬
‫הוא האמין בי. הוא בחר אותי ליחידת דיור 16.‬
‫זה תחום שיש בו הרבה עליות וירידות.‬
‫אני זוכר שפעם אחת ממש התלהבתי.‬ ‫קיבלתי הצעה למופע בבוסטון.‬
‫התרגשתי.‬
‫הם אמרו שישלמו לי גם על ההופעה‬ ‫וגם על הנסיעות!‬
‫קניתי כרטיס רכבת מניו-יורק לבוסטון.‬
‫מסתבר ששווי הכרטיס‬ ‫עולה על השכר שאני מקבל על ההופעה.‬
‫התבאסתי.‬
‫שקעתי במחשבות אפלות. אמרתי: "אוף.‬
‫"אולי אני פשוט צריך להיות רכבת.‬
‫"אולי זה מה שאני צריך לעשות כדי להצליח."‬
‫"אני יודע שהאחיין שלי ממש ישמח לראות אותי.‬
‫"כן, אני אהיה דוד השנה לנצח."‬
‫הרי בין היתר, אני עושה את זה‬
‫כדי לעודד אנשים כמו האחיין שלי‬ ‫להגשים את חלומותיהם.‬
‫ודי מלהיב להיות סטנדאפיסט אסייתי-אמריקאי,‬ ‫אבל להיות הרכבת האסייתית-אמריקאית הראשונה?‬
‫זה פורץ דרך.‬
‫אני מת על החיים האלה. באמת.‬
‫אבל אתם יודעים, לפעמים אני מתגעגע…‬
‫ליציבות של העבודה הקודמת שלי.‬ ‫עבדתי פעם במשרד.‬
‫החלק הכי טוב בעבודה משרדית הוא העובדה ש…‬
‫אפשר להדפיס דברים.‬
‫אתה מדפיס כל מה שבא לך.‬
‫בשביל זה הלכתי לעבודה.‬
‫כדי לקבל שכר, ביטוח בריאות, ושאוכל להדפיס‬ ‫דברים בשבילי ובשביל האנשים שאני אוהב.‬
‫אני יודע שלכולכם יש מדפסת בבית.‬ ‫לכולנו יש.‬
‫היא נועדה לשימוש במקרי חירום בלבד.‬
‫המדפסת שיושבת לכם בבית עכשיו‬ ‫לא מחוברת לחשמל.‬
‫היא מלאה באבק. נשאר בה רק דיו תכלת.‬
‫כל המסמכים יוצאים בכחול. "אה, אתה אדריכל?"‬
‫בבית אני מרושע לעצמי. ממש.‬
‫אני תמיד משכנע את עצמי לא להדפיס דברים.‬ ‫אני אומר: "לא, לא.‬
‫"אתה תשנן את זה בעל פה."‬
‫אם אני מוכרח להדפיס בבית, אני אומר:‬ ‫"טוב, נבחר את העמודים."‬
‫אין כזה דבר "הדפס הכול". זה שמור למשרד.‬
‫בבית, אנחנו בוחרים עמודים ספציפיים.‬
‫מדפיסים דו-צדדי.‬
‫בשחור לבן.‬
‫הכי בהיר שאפשר. כשהדף יוצא,‬ ‫כדאי מאוד שזה יהיה בלתי נראה.‬
‫לכן כיף ללכת לעבודה.‬ ‫בעבודה מדפיסים מהר, בחופשיות.‬
‫באים עם האצבע על ההדק.‬ ‫מוכנים ללחוץ על "הדפסה" יום שלם.‬
‫אתם אולי לא מרוויחים מספיק‬ ‫כדי לחיות כפי שחלמתם,‬
‫אבל אתם בהחלט יכולים להדפיס כך.‬
‫בעבודה, המטרה היא להיות כמה שיותר בזבזניים‬ ‫בלי שום הרהורי חרטה.‬
‫אין שום כאב לב. לא מרגישים כלום.‬
‫יצא לכם פעם לזרוק מסמכים שהדפסתם הרגע?‬
‫כרגע לחצתם על "הדפס הכול".‬ ‫זה עכשיו יצא מההדפסה.‬
‫חבילת דפים טרייה.‬
‫זרקתם פעם‬
‫נייר חמים?‬
‫זה מרגיש לא בסדר.‬
‫כאילו שאולי צריך לחכות עד שהדפים יתקררו‬ ‫לפני שזורקים אותם לאשפה.‬
‫הם הרגע הגיעו. תנו להם לחיות עוד קצת.‬
‫אבל אתם לא מהססים,‬
‫כי חיי המשרד הפכו אתכם לגנגסטרים.‬
‫זה מוזר, לא?‬
‫זה מוזר. בעבודה,‬ ‫מנסים לשלוט בך בכל כך הרבה דרכים…‬
‫אבל נותנים לך להדפיס כמה שבא לך.‬
‫זה לא קצת חשוד?‬
‫כי הם יודעים‬
‫שצריך להשאיר לנו איזשהו מפלט‬ ‫כשאנחנו מרגישים שאין לנו שום שליטה.‬
‫הם לא יכולים לקחת מאיתנו את ההדפסה.‬ ‫זה הדבר היחיד שעוצר את המהפכה.‬
‫כשהם אומרים משהו כמו:‬ ‫"אנחנו צריכים שתבוא בשישי אחרי החג."‬
‫אז אני אומר: "אה, טוב."‬
‫"טוב, נראה שהגיע הזמן‬ ‫להוציא לאור את חשבון הג'ימייל שלי.‬
‫"הגיע הזמן לגבות הכול בעותק קשיח.‬
‫"אנשים משתמשים בענן, אני אשתמש בעצים."‬
‫גילוי נאות:‬
‫יש לי חגורה דו-צדדית.‬
‫זה אמור להיות סוד. יש לי חגורה אחת.‬
‫בעבודה חשבו שיש לי שניים.‬
‫אם אתם לא יודעים מה זו חגורה דו-צדדית,‬
‫זו חגורה אחת,‬ ‫אבל היא שחורה בצד אחד וחומה בצד השני,‬
‫ויש לה אבזם מתהפך.‬
‫אז אפשר ללבוש נעליים אלגנטיות‬ ‫חומות או שחורות, לבחירתכם,‬
‫להפוך את האבזם בהתאם,‬ ‫הצבעים תואמים, אנשים שמים לב,‬
‫וככה מתקדמים בחיים.‬
‫החגורה הדו-צדדית מיועדת‬ ‫לתקופה מאוד ספציפית בחייך,‬
‫שבה אתה מפונפן מספיק‬ ‫לשני זוגות נעליים אלגנטיות,‬
‫אבל אתה עדיין לא מוכן לשתי חגורות.‬
‫זו תקופת מעבר. יום אחד תגיע לשם.‬
‫יום אחד, תרוויח משכורת של שתי חגורות.‬
‫אבל כרגע, תהפוך את האבזם.‬
‫אני…‬
‫אני סנדק.‬
‫ידידה שלי בחרה בי כסנדק לבנות שלה.‬
‫בחרה בחברה שלי כסנדקית.‬ ‫עכשיו אנחנו חייבים להישאר יחד למען הילדים.‬
‫כשהחברים שלך מתחילים להביא ילדים,‬
‫כדאי מאוד שתהיו מוכנים.‬
‫כדאי שתהיו מוכנים לחזור לקרוא בקול רם.‬
‫אל תניחו שאתם פשוט מסוגלים לכך.‬
‫אני בטוח שאתם יכולים לקרוא. זה לא העניין.‬
‫העניין הוא,‬
‫האם יש לכם כישורי משחק?‬
‫האם אתם יכולים‬ ‫לאלתר קולות שונים לדמויות שונות?‬
‫אתם יודעים לשיר ולרקוד?‬ ‫אתם יכולים להמשיך להאמין בעצמכם‬
‫כשאתם מעלים הפקה שלמה‬ ‫בפני קהל שלא נותן לכם שום פידבק?‬
‫הלכתי לבקר ידידה בבית.‬ ‫חשבתי שנאכל ארוחת ערב.‬
‫בשלב כלשהו הם השכיבו את התינוק בלול‬ ‫ושאלו: "רוצה להקריא לו סיפור?"‬
‫אמרתי: "אה… כולכם מתכוונים להקשיב גם?"‬
‫למי מיועד התרגיל הזה?‬
‫נתנו לי ספר בשם "ברווזונת קטנטונת".‬
‫לא קראתי את הספר הזה מעולם.‬ ‫קפצתי פנימה בביטחון.‬
‫"ברווזונת קטנטונת.‬
‫"ברווזונת קטנטונת מדדה, מהדסת‬ ‫ושרה לה שיר.‬
‫"זנבה מתנועע מצד לצד‬ ‫וקול משק כנפיה מהדהד בשמי העיר."‬
‫ובמשך כל הקריאה,‬ ‫אני ממש מנסה לא להישמע כמו אי-40.‬
‫אבל ממש רציתי להישמע כמוהו.‬
‫כי חשבתי: "החרוזים האלה אש!‬
‫אני רוצה לכבד את המילים!"‬
‫"היא שרה לה שיר.‬ ‫קול משק כנפיה מהדהד בכל העיר."‬
‫אני חושב שזה זמן יקר ערך.‬
‫הזמן שמבלים עם הילדים האלה יקר מפז,‬
‫כי הם יחשפו בפניך אמיתות על עצמך,‬ ‫שאף אחד בחייך לא מעז לומר לך.‬
‫יום אחד, בת הסנדקות שלי אמרה:‬
‫"דוד שנג,‬
‫השיניים שלך צהובות והמרפקים שלך אפורים."‬
‫אמרתי: "בוקר טוב."‬
‫אמרתי: "נראה לי שלמדנו מספיק צבעים החודש.‬ ‫את סבבה בצבעים.‬
‫"נראה לי שהגיע הזמן ללמוד‬ ‫איך לבשר דברים ברגישות."‬
‫פעם אחיין שלי אמר לי:‬
‫"דוד שנג,‬ ‫לפה שלך יש ריח של ציפורים."‬
‫זה נצרב לי במוח. זה לא יצא משם לעולם.‬
‫הילד יכול להצביע כבר. עברו 15 שנה.‬
‫זה פגע בי יותר, כי זה היה חסר היגיון.‬
‫זה מופשט בצורה פואטית.‬
‫הרגשתי שהבל הפה שלי כל כך גרוע,‬ ‫שבגללי הילד גילה את המטפורות.‬
‫קשה כשילדים מרושעים אליך.‬ ‫ממש קשה לקבל את זה.‬
‫כי הם כל כך צעירים. הם כל כך תמימים.‬
‫הם לא מושפעים מדת, גזענות ופוליטיקה.‬
‫זו שנאה טהורה מאוד.‬
‫היא טהורה. היא מגיעה לך.‬
‫בגלל שהם הגיעו מאלוהים ישירות אליך.‬
‫פעם הייתי בחתונה.‬
‫נהניתי.‬
‫ידידה הציג בפניי את האחיינית שלה,‬ ‫ילדה קטנה ששואפת להיות סטנדאפיסטית.‬
‫הם אמרו: "אתה יכול לעשות לה הופעה?"‬ ‫אמרתי "לא, אנחנו בחתונה.‬
‫זה לא ההקשר ההולם‬ ‫ולא הקהל הנכון. זה לא מתאים."‬
‫הילדה הקטנה אמרה:‬ ‫"אתה לא מצחיק. אתה שרלטן."‬
‫זה פגע בי.‬
‫נפגעתי עמוקות. זה הרס לי את הערב.‬ ‫לא יכולתי להתנער מזה.‬
‫קרה לכם פעם שילד היה כל כך מרושע אליכם,‬
‫שזה הוציא אתכם מדעתכם?‬
‫מתחילים לחשוב על דרכים‬ ‫להשיב אש באופן חוקי.‬
‫חשבתי לטווח ארוך. "אני עוד אצחק אחרון.‬
‫"כן. אולי אפסיק למחזר."‬
‫"אולי אתרום למשבר האקלים.‬ ‫"אני מקווה שאת אוהבת חום!"‬
‫אני לא טוב באנרגיות שליליות.‬ ‫זה לא מקום שאני רוצה להיות בו.‬
‫בפעם האחרונה שהתעצבנתי,‬ ‫שממש איבדתי שליטה,‬
‫בחמת זעם,‬
‫זרקתי אטמי אוזניים לצדו השני של חדר במלון.‬
‫אם אתם מבינים משהו בכעס‬
‫או בפיזיקה,‬
‫אתם יודעים שאין שום סיפוק‬
‫בהשלכת ספוג.‬
‫זה לא מפיג מתחים בכלל.‬
‫זה רק מאמת את העובדה שאתם כועסים‬ ‫ושאתם ממש מטומטמים כרגע.‬
‫זו הייתה חופשה משפחתית.‬
‫חלקתי חדר במלון עם אבא שלי.‬ ‫ידעתי שהוא נוחר.‬
‫הבאתי אטמי אוזניים. הייתי מוכן.‬ ‫אבל ערב אחד התעוררתי, ואחד מהאטמים נעלם.‬
‫חיפשתי בכל מקום. לא מצאתי אותו.‬
‫חשבתי: "אחד לבד לא שווה כלום",‬ ‫ומתוך תסכול, זרקתי אותו אל תוך החושך.‬
‫הזדחלתי בחזרה למיטה,‬ ‫ומצאתי את האטם השני בין הסדינים.‬
‫אמרתי: "זה לא עוזר לי עכשיו"‬ ‫וזרקתי אותו לאן שהוא.‬
‫שכבתי במיטה.‬
‫לא ישנתי.‬
‫אחרי הרבה מאוד זמן,‬ ‫הערתי את אבא שלי.‬
‫ובאותו רגע זו הייתה סיטואציה מאתגרת מאוד,‬
‫כי אתה צריך להסביר לאדם‬ ‫שהיה מחוסר הכרה לחלוטין,‬
‫שהוא היה מניאק במשך שלוש שעות.‬
‫הוא לא מבין. הוא חושב שהוא חף מפשע.‬
‫הוא מאמין בכל ליבו שהוא חף מפשע.‬
‫הוא אפילו מנסה לעשות לך גזלייטינג.‬ ‫מסתכל עליך כאילו שאתה המפלצת.‬
‫אבא שלי אמר: "מה הבעיה שלך?"‬
‫ואמרתי: "מצחיק שאתה לא יודע.‬
‫"אבל זה בסדר, כי הקלטתי אותך. יש לי…‬
‫"יש לי מיני-סדרת דוקו של שלוש שעות,‬ ‫שבה באתה מת בקול רם.‬
‫"ואז בשנייה האחרונה,‬ ‫אתה בוחר שוב בחיים. חזרת אלינו.‬
‫"עשית את זה שוב ושוב.‬ ‫נחנקת, ואז הצלת את עצמך שוב ושוב."‬
‫זו אימה צרופה.‬
‫אני עובר אורח תמים.‬
‫בשעה הראשונה פחדתי, דאגתי.‬
‫מדי פעם הנחירות מפסיקות, ויש הקלה.‬
‫אבל גם עולה השאלה: "אולי הוא מת?"‬
‫בשעה השנייה אני חושב: "חיים או מוות.‬ ‫בבקשה, פשוט תבחר אחד ונמשיך הלאה."‬
‫את השעה השלישית ביליתי במחקר.‬
‫סטייה של מחיצת האף.‬
‫מכשירי סיפאפ.‬
‫ופשוט הרהרתי.‬ ‫פשוט חשבתי על זה.‬
‫איך הנחירות שרדו את האבולוציה?‬
‫זה לא הגיוני.‬
‫מבחינה ביולוגית, אני לא בטוח שאתה עדיין‬ ‫אמור להיות כאן. אין לך מקום במאגר הגנים.‬
‫זו לא תכונה הישרדותית.‬
‫אתה מחוסר הכרה,‬
‫ואתה רועש!‬
‫אתה הטרף המושלם.‬
‫טיגריס שנחרבי‬ ‫היה אמור לטרוף אותך בשנתך מזמן.‬
‫אתה מסגיר פה את המיקום של כולם.‬
‫ניסיתם פעם לחקות את הנחירות של מישהו?‬
‫עם אג'נדה, נכון?‬
‫כי למחרת בבוקר, גם אם תגבירו עד הסוף,‬
‫תגלו שההקלטה שלכם לא בדיוק תפסה‬ ‫את מה שהרגשתם שקרה.‬
‫אתם אומרים: "עזוב את ההקלטה.‬ ‫אני אעשה את זה בלייב.‬
‫"אראה לך מה עשית לי."‬
‫אתם מנסים לנחור להם הכי חזק שאפשר.‬
‫אבל אחרי שתי שניות, זה נהיה ממש מכאיב.‬
‫אי אפשר לתחזק את זה.‬
‫ואז אתם מבינים שזה סוג של כוח-על מרושע.‬
‫זה סוג של נס אפל‬ ‫שבנאדם יכול לנחור כל הלילה,‬
‫ולהתעורר רענן.‬
‫והם פשוט יוצאים מזה ללא פגע!‬
‫אני מרגיש שאמור להיות דם בכל מקום.‬
‫על אף הדרמה של הנחירות,‬
‫בדרך כלל אני יותר מחובר להורים שלי.‬
‫ודבר אחד שמחבר בינינו, במפתיע,‬
‫הוא פירות.‬
‫אסייתים בוגרים מתים על פירות.‬
‫זה משהו שצריך לדעת.‬
‫אם תנסו לצאת עם אסייתי מבוגר, כדאי מאוד‬ ‫שתדעו אילו פירות נמצאים עכשיו בעונה.‬
‫כדאי שתדעו מה מתוק ועסיסי כרגע.‬
‫לכל אסייתי-אמריקאי יש זיכרון ילדות‬
‫של ההורים ששלחו אותו‬ ‫לגנוב פירות מהחצר של השכנים.‬
‫אני מוקיר את הזיכרון הזה.‬ ‫ידעתי שזה מפוקפק, אבל זה היה כיף.‬
‫ואני גם מבין.‬
‫ההורים שלי היגרו מטאיוואן.‬
‫הם באו ממשפחה ענייה.‬ ‫כילדים, היה להם מעט מאוד.‬
‫כילדה, אימא שלי‬ ‫לא התרגשה מימי ההולדת של עצמה,‬
‫כי הדבר היחיד שהיא קיבלה במתנה‬ ‫היה ביצת תרנגולת אחת.‬
‫הילדות שלי הייתה שונה מאוד.‬
‫בימי ההולדת שלי היו מתנות, עוגה,‬ ‫והחבר הכי טוב שלי היה ישן אצלי.‬
‫בערב היינו הולכים‬ ‫לזרוק ביצים על בתים של אנשים.‬
‫זה מטורף לחשוב כמה התקדמנו בדור אחד בלבד.‬
‫זו קפיצה די גדולה,‬ ‫ממסיבת יום הולדת עם ביצה אחת,‬
‫לחיים הפריווילגיים שלהם זכיתי.‬
‫זה מדהים.‬
‫אני ממש אסיר תודה על כך שההורים שלי היגרו,‬
‫אבל עם זאת,‬
‫אני לא יודע‬ ‫אם הייתי עושה את זה למען הילדים שלי.‬
‫זו אי-נוחות רצינית.‬
‫זה המון סבל והקרבה, נכון?‬
‫אתם מתארים לעצמכם איך זה‬
‫לעזוב את הבית שלכם?‬
‫תחשבו באמת על המשמעות‬ ‫של עזיבת הבית שלכם.‬
‫עוזבים את המשפחה, את החברים, את הקהילה.‬
‫אתם משאירים מאחור את כל מה שמוכר לכם.‬
‫אתם עוברים למדינה זרה לחלוטין‬ ‫שבה אתם לא דוברים את השפה,‬
‫רק כדי שלצאצאים שלכם יהיו עוד הזדמנויות.‬
‫ואז הילד שלכם נהיה סטנדאפיסט.‬
‫זה שיברון לב.‬
‫לא היה להם מושג שיש סיכון כזה.‬
‫כשהם החליטו אם להישאר או לעזוב,‬
‫לא היה להם מושג שהילד‬ ‫עלול למצוא דרך חדשה לגמרי להיאבק בחיים.‬
‫מספקים לבנאדם כל מה שדרוש לו להצלחה,‬ ‫אבל הוא עלול לבחור בחיים קשים בכוונה.‬
‫מימנו לי את התואר. למדתי מנהל עסקים.‬
‫שיחקתי בתקוות ובחלומות שלהם‬ ‫עד לסיום הלימודים.‬
‫ואז אמרתי: "סתם!"‬
‫"יש לי בדיחות, אימא."‬
‫אימא שלי בכלל לא יודעת מה זה סטנדאפ.‬
‫היא מספרת לחברות שלה‬ ‫שאני כמו ליצן עם מילים.‬
‫אבל הם גאים בי.‬ ‫ההורים שלי גאים בי.‬
‫אני מניח. הם עדיין לא אמרו את זה.‬
‫ההורים שלי גאים בי, בגלל שאני די גבוה.‬
‫מהגרים אוהבים שיש להם ילדים גבוהים.‬
‫זה הדבר האהוב עליהם.‬
‫הם רואים בזה התקדמות.‬
‫מבחינתם זה אישור של הבחירות שהם עשו בחיים.‬
‫זו אינדיקציה לכך‬ ‫שהילד שלהם קיבל יותר חומרי תזונה מהם.‬
‫עכשיו הילד יכול ‬ ‫לגנוב פירות מענפים גבוהים יותר.‬
‫אני אסיר תודה.‬ ‫אני רוצה שהם יתגאו בי. באמת.‬
‫זה תחום לא קל. אני מנסה להתקדם.‬
‫אני מנסה לעשות דברים שאני מניח‬ ‫שמבוגרים אמורים לעשות.‬
‫למשל, לא מזמן התחלתי לחקור קצת‬ ‫את התחום שאנשים קוראים לו "נדל"ן".‬
‫כי חסכתי קצת כסף,‬
‫וגרמו לי להאמין שאולי זה הזמן‬ ‫שאתחיל לחשוב על קניית בית בלוס אנג'לס.‬
‫אולי זה בר השגה.‬
‫אז בדקתי את זה, ומסתבר‬ ‫שאצטרך ללוות מיליון דולר.‬
‫אני אמנם חדש ונאיבי בתחום הזה,‬
‫אבל אם אני צריך ללוות מיליון דולר‬ ‫כדי לקנות בית, יש לי תחושה ש…‬
‫אני לא יכול לקנות בית.‬
‫הסוכן שלי אמר:‬ ‫"זה לא נורא, נשיג לך משכנתה".‬
‫אז אמרתי טוב, אמלא טופס בקשה‬
‫למה שנקרא "הלוואת עתק" (ג'מבו).‬
‫זה המונח הטכני.‬
‫בטופס הבקשה כתוב במפורש "ג'מבו".‬
‫ברור שמדובר בסכום גדול מדי‬
‫כשאנשי העסקים מתחילים להשתמש‬ ‫במילים של סרטים מצוירים.‬
‫אם אתם רוצים לקבל "ג'מבו",‬ ‫תצטרכו לשלם מקדמה "מטורללת".‬
‫החלק המטורף הוא שמישהו אישר אותה.‬
‫קיבלתי אישור להלוואת עתק, במפתיע.‬ ‫הייתי בהלם. כשראיתי את זה העיניים שלי עשו…‬
‫הם מאמינים שאוכל להחזיר אותה.‬
‫הם חושבים שאוכל להחזיר מיליון דולר,‬ ‫בתוספת ריבית של 900,000.‬
‫אלה שני מיליון דולר‬ ‫שהם מצפים שאספק להם לפני שאמות.‬
‫הם יודעים משהו שאני לא יודע?‬
‫זה מעודד.‬
‫אני לא מתכוון לקנות בית, אבל כסטנדאפיסט,‬ ‫אני ממש אוהב לקבל אישור מזרים.‬
‫אני סקרן לדעת‬
‫מי היה פקיד ההלוואות.‬
‫איזה עובד בנק עבר על טפסי הבקשה שלי,‬
‫ואמר: "שנג ואנג הוא אמריקאי בן 42‬ ‫ממוצא טאיוואני,‬
‫שמנסה להתבסס כסטנדאפיסט.‬
‫זה הימור ממש גרוע.‬
‫אבל היום נשחק.‬
‫אני שנג ואנג. תודה רבה!‬
‫תודה רבה!‬
‫אני מעריך את זה.‬
‫שמרו על עצמכם. אוהב אתכם.‬
‫להתראות.‬
‫תרגום כתוביות: טל אקשטיין‬