Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Elképesztő öröm és nagy megtiszteltetés, hogy itt lehetek ma este,
Official YIFY movies site: YTS.MX
és bemutathatom az egyik legjobb barátomat
és egyik kedvenc humoristámat,
Sheng Wangot!
Nagy tapsot Ali Wongnak!
Köszönöm! Nagyon köszönöm!
Hálás vagyok, és nagyon örülök, hogy itt lehetek.
Tudjátok, ahogy öregszünk,
egyre több mindent csinálunk először.
Ez a felnőtté válás része.
De néha olyat is teszünk, amire nem számítottunk.
Például nemrég a Costcóban vettem nadrágot.
Ez nagy dolog. Egy új fejezet kezdete.
Mert ha a Costcóban veszel nadrágot, akkor már nem érdekelnek mások.
Akkor engeded el az egódat, és megkezded a spirituális utazásodat.
Igaz?
Sokan mondják, hogy őket nem érdekli mások véleménye, hogy mit gondolnak.
Ez csak duma,
amíg nem bizonyítod egy costcós nadrággal.
Ettől lesz valaki autentikus. Őt tényleg nem érdekli.
Ő Kirkland nadrágot akart.
Ne szórakozz vele! Ha valakin Kirkland nadrágot látsz, két dolog biztos.
Egy: mindent megtesz, hogy életben maradjon.
Kettő: ő már nem fél a haláltól.
Mert a Costco megtanít elengedni dolgokat.
Míg a boltba tartok, a kocsimban meditálok kicsit, és motiválom magam.
Elmondom, hogy most veszélyes terepre lépek.
Tudom, hogy lesznek igazságtalanságok.
Lesznek nyílt ütközetek.
Kiállok magamért, de elfogadom, amin nem változtathatok! Vár a Costco!
Ha nyolc percen belül nem találok parkolóhelyet, elmegyek.
Engedd el, haver! Nem baj. Ez nem a te napod.
Nem erőltetem. Ez a Costco. Tisztelem, mint az óceánt.
Nem az én időbeosztásom számít, hanem a hold, az árapály.
A Costco mindannyiunknál nagyobb.
Sok minden változik. Nem tudom, mi történt,
de észrevettem, hogy a kedvenc csokim
most már a Mounds.
Meglepő, ugye? Hiszen mind tudjuk,
hogy gusztustalan.
Gusztustalan, haver.
Ha nem tudnád, mi az a Mounds, olyan, mint az Almond Joy,
csak nincs benne mandula.
Se öröm.
Csak rengeteg kókusz.
Ebben aztán van rost, bébi!
Talán még prebiotikum is.
Mounds.
Rossz név.
Nem értem. A testvére az Almond Joy,
„mandulás öröm”. A fő összetevő és egy jó érzés.
Almond Joy. Nem rossz név. Ezt átgondolták.
Ki hagyta jóvá azt, hogy Mounds, vagyis „dombok”?
Látták magát a terméket?
Mert barna és vaskos.
A „dombok” akkor jó név, ha az egyetlen másik lehetőség a „rakások” volt.
Furán eszem a Moundsot. Kialakítottam egy rituálét.
Kibontom a csokit, és melléteszek egy kis mandulát.
Azt külön vásárolom meg.
És belecsempészem az örömöt.
A mandulákat betuszkolom a Moundsba. Sokkal többet, mint az Almond Joyban van.
Úgy lesz igazán ropogós.
Aztán eszem, mint a kutyagyógyszert.
Hálás vagyok.
Van olyan is, amiről azt hitted, meglesz, de aztán mégsem sikerül.
Most ezt tanulom. Egész mostanáig
azt hittem, lesz házam.
Azt hittem, az ország két végén lesz ingatlanom.
Most úgy vagyok vele, tök jó lenne,
ha lenne egy mélyebb mosogatóm.
Kéne. A barátomnál láttam,
és basszus, az öblös volt!
„Nagyon öblös. Jó életed van, haver!
Gratulálok!
Gondolom, mikor tepsit mosogatsz,
akkor sem áztatod el a konyhapultot, mi?”
Hupsz!
„Nem tudod, hogy élek. Ez egy más szint, haver.”
Elképesztő, mennyi víz csorog le egy tepsiről.
Durva! Mindig meglep.
Mint egy optikai csalódás.
Hiába vékony a tepsi, komoly veszélyeket rejt.
Ha fáradt vagy, és kicsit nem figyelsz oda…
Bumm! Jaj, ne! A vitaminjaim már egy lagúnában úsznak.
Ha tűz üt ki a házban, a vödör helyett a tepsihez nyúlj!
Azon gondolkoztam, hogy fiatalabb koromban
ámulattal sétáltam be a könyvesboltba.
Gyerekként azt gondoltam:
„Mennyi minden, amit meg fogok tanulni!”
Felnőttként, ha belépek, azt gondolom:
„Mennyi minden, amit sosem fogok tudni!”
Nem könnyű betűrendben látni, hogy milyen műveletlen vagy.
Nem szeretem.
A személyzet ajánlásainál látom, hogy mi Brian kedvence mindabból, amit nem tudok.
Megsemmisítő erejű, ha ennyi tudás vesz körül.
Látod magad előtt, de nem lehet a tiéd.
Kelleti magát. Mintha a bölcsesség sztriptízbárjában lennél.
Minden este próbálok olvasni, hogy szokássá váljon.
Csak az a baj, hogy túl gyorsan elalszom.
A könyvek erősebbek, mint a melatonin.
Szerezz egy könyvet! Oldalanként olyan 50 milligrammot ér.
Természetes, gyorsan hat. Mellékhatása többek között a tanulás.
Nyolc óra? Nem gond. Tedd a könyvet az éjjeliszekrényre!
Ha éjszaka felébredsz, meglátod, és visszaalszol.
Kösz, nem.
Alvásidő van.
Pár hete elkezdtem egy könyvet. Még az előszónál tartok.
Ez még nem is a könyv.
Ha római számmal van az oldalszám, az még nem számít.
Mindig beteszek egy könyvet, mikor turnéra indulok.
Délután a parton, piknik? Mindig viszek könyvet.
Csak nem olvasom.
Nem vagyok olvasott, de a könyveim világlátottak.
A könyveimnek jó dolga van. Megmutatom a világot, kislány.
Jobban kéne beosztanom az időmet.
Nem tudom, még hány évig leszek még a földön,
de ezzel a sebességgel, ahogy most olvasok,
még úgy nyolc könyv fog beleférni.
Okosan kell választanom.
Kaptam egy e-mailt a The New York Timestól.
„Hetvenhárom nyári olvasmány”.
Ezek engem nem ismernek.
Leiratkozás.
Hetvenhárom könyv?
Idén nyáron vagy elolvasok egy könyvet, vagy elolvasom ezt az e-mailt.
Túl lassan dolgozom fel az infókat.
Túl lassan olvasok. Egyszerűbb lenne csak bedugni.
Mint a Mátrixban az a csatlakozó. Csak bedugnám…
A kiemelkedően eredményes emberek 7 szokása.
Halogató típus vagyok. Rémes. Komoly probléma.
Még ezt a poént sem írtam meg teljesen.
Annyira súlyos, ember.
Félek, hogy a bakancslistám végül csak egy csomó elintéznivaló lesz.
Milyen szomorú, ha az orvos szól,
hogy csak pár hónapom maradt, erre én: „Akkor sietek,
bekereteztetem ezeket a képeket.”
Csupasz falak között élek, mint egy bérgyilkos.
Régóta dolgozom valamin.
Hogy jó legyen a tartásom.
Nem könnyű. Nem tudom, sikerül-e.
Egész életemben görnyedtem,
mert irtó szerény vagyok.
Rendes srác vagyok, tudjátok?
Nekem ez az alap.
Mikor valaki kihúzza magát, azt nem érzem természetesnek.
Mintha direkt csinálná. Provokálni próbálsz?
Ezt én is tudom. Én is el tudom játszani, hogy hiszek magamban.
Olyan sokáig görnyedtem, hogy ez a normális, a kényelmes.
Ez azt közvetíti, amit szeretnék:
„Emberek, ezt a srácot ne bántsátok!
Nem kell, ő már el van cseszve.”
Biztonságban érzem magam.
Ha nem ismernétek, eredetileg texasi vagyok.
Houstonban nőttem fel.
Ugyanabba a középiskolába jártam, mint Beyoncé.
Őrület, nem? Beyoncé.
És én.
Nem semmi. Beyoncé önmagában is nagy szám.
De még Sheng Wang is abból a városrészből jött?
Ott aztán van tehetség!
Ott biztos van valami a vízben.
Buddhista filozófiák alapján neveltek, de nagyon nyitott vagyok.
Bármilyen templomba elmegyek, ahol van kosárpálya.
Így edzek. A kosár a kardióm.
De nem akárkivel játszok.
Minden kedden a barátaimmal meccsezünk a parkban,
mert mindenki béna, és nem akarunk megsérülni.
Kedvesen játszunk. Nem szólok be senkinek, de sokat nevetgélek.
Az elmém rengeteg olyan dolgot csinálna,
amire a testem nem képes.
Megszerzem a labdát, hogy oké, trükközök egyet,
megfordulok, és a végén elegánsan ujjhegyről begördítem a labdát.
De a testem azt mondja, inkább kidobjuk a vonalon kívülre.
Eladott labda. Nevetgélés.
Nyilvános helyen játszunk.
Nem tilthatjuk meg senkinek, hogy ott kosarazzon.
De egyből tudom, ha valakivel nem szeretnék játszani.
Az egyik intő jel az, ha valaki fittnek tűnik.
„Kicsattansz az egészségtől? Oké.
Remek. Jó neked. Gondolom, ügyes is vagy.
De ez nem erről szól.
Mi azért vagyunk itt, mert mindenkinek van valami betegsége.
Magas vérnyomás, magas koleszterin, diabétesz, zsírmáj.
Mi nem játszani jöttünk, hanem időt nyerni a halálunkig.
Gyere vissza, ha van orvosi diagnózisod!”
Imádom a srácokat. Fontosak nekem.
Életem legrandomabb barátai,
mert mind felnőtt férfiak,
akikkel a parkban találkoztam.
Ők a parkos srácok.
Ha valaha kitervelnék egy rablást, ők lennének az embereim.
Két okból. Először is: több mint nyolc éve kosarazunk,
és mégsem tudjuk egymás vezetéknevét.
A keresztnevemet is alig tudják. Sheng vagyok, de mindenki Changnek hív.
Másodszor: mindenféle eltérő hátterünk és képességeink vannak.
Megvannak a különböző karakterek, akik kellenek a melóhoz.
Van egy fekete srác, aki luxusházak világítását csinálja,
ő be tud jutni a Los Angeles-i celebek puccos házaiba.
Van egy El Salvador-i pénzügyi tanácsadó, ő mosná a pénzt, kezelné a kasszát.
Van egy mexikói rendőr, aki eltereli a zsarukat, ha szagot fognak.
Van egy másik srác, ő nem ért semmihez, de fehér.
Olyan képességei vannak, amit én nem értek,
de ő is a csapat tagja.
Fontos a sokszínűség.
Már nem tudok bokszeralsóban kosarazni.
Újra szoros alsónadrágot kell vennem.
Mert a testem átalakulóban van.
És rájöttem, hogy a golyóim el akarnak hagyni.
Túl kedves voltam velük az évek során, túl sok szabadságot kaptak.
Most függetlenséget akarnak.
Ezt nem hagyhatom. Le kell törnöm a lázadást.
Rövidebbre kell venni a pórázt.
Onnan tudom, hogy egyszer a pályán játék közben
nekicsapódtak a belső combomnak.
Hangosan csattantak.
Nagyon megijedtem.
Ideges voltam, mert tudtam, mi következik.
Valaki bemondta a faultot.
Meg kellett magyaráznom, hogy itt én vagyok az áldozat.
De az elkövető is.
Ez szabad labdás fault volt.
Szóval…
Szóval kellett egy szoros alsónadrág.
Felsős korom óta nem vettem ilyet.
Sok idő eltelt. Kíváncsi voltam, mi változott.
Utánanéztem, és vettem pár új gatyát.
De nincs rajta lyuk.
Nem értettem.
Nem használom a lyukat.
Mikor pisilni megyek,
az sürgősebb, mint hogy átdugjam a lyukon.
Rögtön a piszoárhoz megyek.
Nincs időm megkeresni a titkos csapóajtót.
Megvettem, örültem, hogy van új lyuktalan alsónadrágom.
De mikor kinyitottam a csomagot, rájöttem,
hogy valószínűleg bugyit vettem.
Mi a különbség? Ezek puha, fekete bugyik.
Nem ezt akartam.
Igen, jó rám, az én méretem.
Csak túl szexi.
Nem így ismerem magam.
Hogy itt túl mély a kivágás, itt meg túl magas.
Hogy rásimul a csípőmre, a combomra.
Így még nem öleltek.
Magabiztosságot ad.
Mikor felvettem a bugyit, rögtön jó lett a tartásom.
Aztán akaratlanul elkezdtem mozogni. Így…
Nem én akartam. Ezt a bugyi szelleme tette velem.
Én csak egy eszköz vagyok.
Szerintem adjunk meg minden esélyt magunknak a boldogságra!
Azt gondolom, a társadalom egésze boldogabb lenne,
ha elfogadnánk a szökdécselést a kocogás alternatívájaként.
Jobb világ lenne, nem?
Olyan kár, hogy megtagadjuk magunktól az örömnek ezt az egyszerű formáját.
Mennyit kell futni, hogy elöntsön az adrenalin?
Senki sem tudja, mert túl sokat.
De amint elkezdesz szökdelni, jól érzed magad.
Képzeld el, hogy a három legjobb haveroddal szökdelsz!
Egymás mellett, alakzatban.
Mintha a Glee-ben lennétek.
Jól néztek ki. Gyorsak vagytok.
És hatékony mozgásforma.
Ittam egyet egy bárban a műsor előtt. Tíz perc séta.
Szökdelve nyolc perc.
Korán ideértem.
Kicsit későn kezdtem az önszeretettel foglalkozni.
Csak most kezdtem el
elég testápolót használni.
Értitek? Hogy tényleg az egész testet hidratáljam.
Ahhoz nagyon sok kell.
Mindig átvertem magam. Azt hittem, nem érdemlek annyit.
Szerény adagot használtam.
És fentről kezdtem, úgyhogy a lábaim fizették meg az árát.
Aztán felfedeztem a Costcót.
A Costco testápoló nagyon megéri.
Óriási flakonban van.
Általában jó kis pumpa van a tetején.
Csak az a baj, hogy a flakon kétharmadánál összeomlik a rendszer.
Jaj, ne! Egy csomó testápoló maradt, de a pumpa elromlott.
A pumpa halott.
Ekkor lecsavarod a tetejét, és a pumpából mártópálca lesz.
Nem szeretem.
Pumpálásból merítés. Ez egy megalázó változás.
Mert mikor pumpálok, szabad vagyok és gazdag.
Bumm-bumm!
Tartsd meg az aprót!
Mikor merítek…
Mint egy fejlett állat.
Eszközt használok.
Forgatni is kell, miközben kened.
Mintha evőpálcikával vajaznál pirítóst.
Van testápolóm.
Van arckrémem. Szintet léptem, van szemkrémem is.
Az már egy következő szint.
A szemkrém komoly dolog, a szemkrém többe kerül.
Többe, mint bármelyik krém, amit életedben vettél.
De azt teszik a legkisebb tubusba.
Valahogy igazolni kell ezt a drága dolgot. Szemkrémet csak a gyűrűsujjal kenünk.
A legpuhább ujjal.
Mert az a leglustább ujj.
A gyűrűsujj nem csippent, nem mutat, nem inzultál.
Csak…
Egy fogadalomra használjuk, meg a szemkrémhez.
Amit finom, paskoló mozdulatokkal viszünk fel, kissé nyitott szájjal…
Remélem, működik.
Olyan drága!
Megfigyelek egy ráncot.
Van egy erősen mélyülő ráncom egy pár éve.
Pont itt. Megállíthatatlan. Kétségbe vagyok esve.
Próbálom megvesztegetni. „Ez szemkrém, de te is kapsz.
Csak neked. Ne mondd el senkinek!”
Persze marad a kezeden egy kis szemkrém.
És azt sem akarod, hogy kárba vesszen.
Mint egy nagylelkű király, azt mondod, „na jó, ti is kaptok parasztok!”
A hátamon alszom.
Mert azt mondják, ne nyomd az arcod a párnához,
attól ráncosabb leszel.
A hátamon alszom, de nem az a kedvenc pozícióm.
Háton annyira uncsi, nem tudsz semmit megölelni.
Csak fekszel, mint egy vámpír.
Néha azért megfordulok.
Vagy rossz napom volt, vagy a szülinapomon…
Kell valami jutalom.
Már így bűnözök. Nem dohányzom,
de időnként hason alszok, mint a rosszfiúk.
Egy másik felnőtt élményem a közelmúltból, hogy…
Elvittem a barátnőm mammográfiára.
Rendszeres mellrákszűrésre.
Ez volt neki az első. Nem sokat tudtam róla.
A mammográfia során fogják a melled,
és beleteszik egy tortillanyomóba.
Aztán többször összenyomják.
Brutális. Meglepődtem, hogy ez ilyen.
„Maga az orvos, vagy cicipaninit csinál?”
Nagyon fájdalmas.
Amikor először összenyomták a barátnőm mellét, fingott egyet.
Mindenki meglepődött.
Azt tette, amit kellett. Csak védekezett.
Mert megtámadták.
Nem adta magát könnyen.
Mindannyian hallottunk az üss vagy fuss reakcióról, de van harmadik lehetőség is.
Ezt az iskolában nem tanítják, csak az utcán.
Mikor meghallottam
a fingást,
azonnal megsajnáltam.
Hirtelen nagyon együttéreztem vele, mert tudtam, mennyire fájhat.
Az enyémhez hasonló a fájdalomküszöbe,
de tudom, hogy sokkal jobban fél a nyilvános fingástól.
Ennyire fájt neki.
Ez túlzás! Segíteni akarnak valakinek, hogy egészséges maradjon.
Annak nem kéne így fájnia.
A fiúknál ez nem így megy.
Nálunk milyen a vizsgálat? Megsimogatják a golyókat.
Benyúlnak a fenekedbe.
Az nem rossz.
Egész gyengéden csinálják.
Nem zavar.
Az egészségemért bármit.
Ha nem tévedek, a legtöbb itt ülő férfi magát is rendszeresen vizsgálja.
Mert jó. Mert tudást ad.
Önismeretet.
Szóval azt akarom mondani, hogy ez mindenkinek ilyen egyszerű kéne legyen.
Ha fordítva lenne a helyzet, már nem ez lenne.
A férfiak nem fogadnák el ezt a vizsgálatot.
Ha azt mondanák, hogy a rákszűrésen
párszor össze fogják nyomni a golyóimat…
„Doki!
Szerintem nem vagyok rákos.
Jól érzem magam. Minden laza.
Jól vagyok. Minden oké. Jövőre jövök.”
Elképesztő.
Elképesztő, milyen gyógyszereink vannak.
De hányszor fogom még azt olvasni egy cikkben,
hogy megvan a rák ellenszere,
de csak patkányokon működik?
Minek kerül ez nyomtatásba?
Mit keres ez az emberek újságjában?
Nem!
Ez a patkányoknak hír.
Mégpedig fontos hír a patkányoknak.
A patkányok közössége örülni fog. Értesüljenek róla!
Tudják meg a hírt! De minket hagyjanak ki ebből!
Megtudtam, hogy a kutatások 99,6%-a
nem is releváns az embereknek.
Rengeteg pénzt és időt szánunk olyan tudás megszerzésére,
ami csak az ellenségnek jó.
Baromi sokat tudunk a patkányokról.
A náthát sem tudjuk meggyógyítani,
de a diabéteszes, ekcémás, köszvényes rágcsálóknak
nincs min aggódnia.
Jó életük lesz. Segítünk. Mert patkányok.
Jó most patkánynak lenni.
Embernek lenni nehéz.
Különösen ebben az országban. Disztópiába illik az egészségügyi rendszerünk.
Tudjátok, mire gondolok. Ha Amerikában bajod esik,
akkor az a jó, ha tényleg nagy a baj.
Hogy átlépd az önrészt.
Lehetőleg januárban.
Akkor arra az évre már ingyen van minden. Ez egy ilyen játék. Így nyerhetsz.
Csak a lúzerek sérülnek meg decemberben.
Egyetlen év volt eddig életemben,
amikor átléptem az önrészt.
Úgy örültem! Ezt már a ház állja, bébi!
Itt az idő!
Egy csomó orvoshoz elmentem. Egy fenékspecialistánál is jártam.
Mire eljött a vizsgálat ideje, megoldódott a probléma.
Utánajártam. Úgy gondoltam, nincs gond.
Azért elmentem. Az orvos megerősítette, hogy nincs baj.
„Ja, minden rendben. De ha szeretné, megnézem közelebbről is.”
Nem volt rá szükség.
Megvolt, amiért jöttem. Megnyugodtam.
De aztán beugrott az önrész.
Beugrott, hányszor varrta a biztosító a nyakamba a cechet.
Azt mondtam: „Tudja, mit?
Hozza a síkosítót!”
Csináljuk!
Hajrá! Ha már kifizettem a belépőt, akkor minden attrakciót kipróbálok.
A rosszakat is. Zárásig maradok.
Megvolt.
Megcsináltuk.
Semmi sem derült ki belőle.
Szükségtelen vizsgálat volt.
Jó sok pénzt kiszámlázott a biztosítónak. És meg is kapta.
Nekem viszont nem volt olyan kielégítő élmény.
Mert helytelen, hogy a seggünk is a gazdasági kizsákmányolás csatatere.
Nem éreztem úgy, hogy győztem,
amikor az oldalamon fekve turkáltak a seggemben.
„Ezt neked, Blue Cross!
Édes a bosszú!”
Mindig próbálom kijátszani a rendszert.
Akkor is, ha nincs értelme.
Ezért van gyümölcsprésem,
amit nem használok.
Mert a felnőtt életed egy pontján rájössz,
hogy fontos a helyes táplálkozás.
Csak nehéz rávenni magad.
Kéne egy kiskapu. Egy trükk.
Felfedezed a zöldturmixot. Egy ital, ami minden problémát megold.
És amikor megvennéd a boltban,
rájössz, hogy erre nincs keret.
Nem keresel eleget turmixra.
Stresszes vásárlás, igaz? Úgyhogy utánaszámolsz.
Ha veszel egy gyümölcsprést, 12 év alatt egymillió dollárt spórolhatsz.
Egyértelmű döntés. Mesélsz a barátaidnak a remek ötletedről.
Felajánlják a gyümölcspréseiket. Egyik sem használja.
Nincs rossz előérzeted. Visszautasítod őket.
„Köszönöm, nem. Ezek nem olyan jók.”
Nem csoda, hogy már nem használják. Te utánajártál.
Te csúcskategóriás hibát akarsz elkövetni.
Veszel úgy 400 dollárért egy hidegen sajtoló, darálós gépet.
Elmész a piacra, és friss hozzávalókat veszel.
Abból tudod, hogy koszos.
De ez itt pozitívum.
A piacon nincs fényes gyümölcs. Ott a matt felület megy.
Fogod a koszos árut, hazaviszed, megmosod, megsikálod,
felvágod, leturmixolod, elmosogatsz, elpakolod a gépet,
és egy félóra múlva érzed, hogy ez ennyi volt.
Kizárt. Ezt soha többet.
Egyszer jó buli volt a mixelgetés,
de ideje visszavonulni.
Elég volt.
A gyümölcsprés végét jelzi, hogy felrakod a hűtőre,
ahol az a fura, zsíros por van.
Ismeritek, nem? Az örökké tart.
Nem megy sehová. Abból egy napon olaj lesz.
Rossz érzés.
Ott csücsül 400 dollár a hűtőn. Rossz érzés.
De ez olyan, mint egy rapid terápia.
Meggyógyultam.
Most már a boltban veszem a turmixot. Gond és stressz nélkül.
„Tíz dollár egy üveg? Az jó ár érte.”
Megjártam a frontot. Tudom, milyen.
Köszönöm a szolgálatod!
Túl sok időt és energiát pazarlok az apró döntésekre.
A múltkor a Popeyesban voltam rántott csirkét ebédelni.
Ez nekem jutalom, úgyhogy ki akarom maxolni.
Végiggondolom a menüiket,
hogy minél kevesebb pénzből minél jobb élményhez jussak.
Ahogy számolgatok… bejön egy fickó, és gondolkodás nélkül
kér egy csirkemellet, két pogácsát és egy italt.
Az nem is menü!
Nem spórolt a rendelésén!
Ledöbbentem.
Mondom, bakker! À la carte rendelsz a Popeyesban?
Egyszer én is szeretnék ennyi pénzt.
Ez az álmom. Besétálok a Popeyesba, és freestyle tolom.
Csak úgy, fejből. Nem izgat a menü.
Jöhet a beat, rendelek!
Nehéz nem gyorsétteremben enni, ha turnén van az ember.
Egyszer egy esti műsor után visszamentem a hotelbe.
Csak egy Wendy's volt nyitva.
Az út túloldalán volt, de csak autós kiszolgálással, és nem volt kocsim.
Volt pénzem, voltak reményeim, és volt lábam.
Átszökdeltem.
Jó benyomást próbáltam kelteni. Bekopogtam. „Szia, hát te is itt vagy?
Tegyük a dolgunkat!”
Nem örültek.
„Nem szolgálhatjuk ki autó nélkül.”
„Miért nem?”
„Az egészsége és biztonsága érdekében.”
„Nem tűnt fel, mit akarok enni?
Miért kell ezt felhozni?”
Kitartottak. Nem voltak hajlandók kiszolgálni.
Végül Ubert kellett hívnom, hogy elvigyen egy körre.
Precíz voltam.
„Vegyél fel az étlapnál, és vigyél el az ablakig!”
„Ennyi volt?”
„Bocsi. De kaphatsz csibefalatot.”
Nemrég Kanadában turnéztam.
És Kanadában csak állami boltokban lehet alkoholos italt venni.
Nem tudtam. Bementem egy boltba.
Véletlenül vettem hat doboz alkoholmentes sört.
Tudhattam volna, hogy baj van. Szoba-hőmérsékletű volt. Rossz jel.
Visszamentem a szállásra. Ötöt beraktam a fagyasztóba,
egyet meg egy tál jégbe. Jól behűtöttem.
Felbontottam, és beleittam. Mondom, ez nem is frissítő!
Megnéztem a dobozt. Ez nem is alkohol!
Ez csak bubis árpalé!
Lemondtam róla. „Oké, akkor ma nem iszok.
Úgyis korán kéne feküdnöm.”
Aztán azon kaptam magam, hogy megittam.
És a többi ötöt is.
Az egész hatos csomagot.
Ekkor jöttem rá, hogy nagyon elveszítettem az irányítást.
Már az alkoholmentesre is ráfüggtem.
Az már gáz. Mi lesz velem?
Az alkoholmentes italok fognak a sírba tenni.
Addiktív személyiségem van. Mindig elmegyek a határig.
A füvet és az alkoholt már túlzottan tolerálom. Próbálom visszafogni.
Egy barátom nemrég mesélt egy szerről, a DMT-ről.
Egy nagyon erős hallucinogén szer,
amivel állítólag megtapasztalhatod, milyen lesz a halál.
Elég nyitott vagyok, hogy egy-kétszer kipróbáljam.
De a DMT-hez nagyon nem kéne hozzászokni.
Mi lenne, ha egyszer tényleg meghalnék?
Aztán 45 perc után felkelnék, hogy ezt nem adom.
„Mi ez? Most meghaltam, vagy nem?
Nem érek rá egész nap!
Ez gyenge cucc.”
Milyen lehet, ha a halál sem nyűgöz le?
Hálás vagyok az utamért, a stand-upért.
Elég sok időt töltöttem New York Cityben.
Ott jól lehet fejlődni humoristaként,
megélni viszont már kevésbé.
Amikor odaköltöztem,
nem tudtam, hogy amikor megújítják az albérleti szerződést,
ott mindig emelnek.
Nem tudtam. Sok helyen éltem már. A legtöbb helyen kapsz egy pár évet,
hogy szintet lépj az életben.
Ez elég korrekt.
De New Yorkban egy évet kapsz, hogy 10%-kal többet keress.
„Jobb, ha igyekszel.”
Tíz százalék? Az nagyon sok!
Minden évben.
Ez komoly hozam. Nagy nyomás.
A szüleimtől nem kaptam ekkora nyomást.
New Yorkban úgy éltem, hogy a főbérlőm büszke legyen rám.
Fura volt. Arról álmodtam, hogy összehozok még egy házat neki.
Megérdemli, mert ő motivált.
Hitt bennem. Engem választott a 16-os lakásba.
Ebben a szakmában sok a hullámhegy és hullámvölgy.
Egyszer nagyon örültem,
hogy Bostonba hívtak fellépni.
Alig vártam.
Az útiköltséget is fizették.
Visszaigazolták, hogy vonatozhatok Bostonba.
Kiderült, hogy a jegy többe került,
mint a tiszteletdíjam.
Kiakadtam.
Sötét gondolataim támadtak. „Basszus!
És ha inkább vonat lennék?
Akkor talán bejönne az élet.
Hogy örülne az unokaöcsém, ha látna!
Ja, én lennék az örökös legjobb nagybácsi.”
Részben az motivál, hogy inspiráljak másokat, őt is, az álmaik elérésére.
Ázsiai amerikai humoristának lenni elég jó.
De ázsiai amerikai vonatnak lenni?
Na, az az igazi úttörés!
Szeretek így élni, de tényleg.
De néha azért hiányzik
a korábbi stabil munkahelyem. Régen irodában dolgoztam.
Az irodai munkában az a legjobb,
hogy ott nyomtathatsz.
Kinyomtathatod, amit kell.
Ezért jártam be dolgozni. A fizetésért.
A biztosításért. És hogy nyomtathassak magamnak és a szeretteimnek.
Tudom, otthon is van nyomtatód. Mindenkinek van.
De az csak vészhelyzetre van.
Az otthoni nyomtatóm ki van húzva.
Poros.
Csak ciánkék tinta van benne.
Minden dokumentum kék lesz. „Építész vagy?”
Otthon szigorú vagyok magammal.
Mindig lebeszélem magam a nyomtatásról. „Nem!
Inkább jegyezd meg!”
Ha otthon kell nyomtatnom, válogatok.
Az egészet csak a munkahelyen nyomtatom ki.
Otthon kijelölöm, mi kell.
És kétoldalasra.
Szürkeárnyalatosban.
A lehető legvilágosabban. Hogy már szinte láthatatlan.
Ezért jó a munkahelyen nyomtatni. Gondolkodás nélkül nyomtathatsz.
A ravaszon az ujjad. Egész nap megy a Ctrl-P.
Nincs elég pénzed, hogy álmaid életét éld,
de annyit nyomtathatsz, mintha lenne.
A munkahelyen pazarolhatsz.
Bűntudat nélkül.
Semmit sem érzel.
Volt már, hogy kidobtál valamit, amit most nyomtattál ki?
Rámentél: „Teljes dokumentum nyomtatása”. Most lett kész. Egy kis paksaméta.
Volt már,
hogy melegen dobtad ki?
Rossz érzés.
Talán meg kéne várni, hogy kihűljön, mielőtt kidobod.
Most lett kész. Hadd éljen egy kicsit!
De nem vársz. Mert az irodai élet egy gengszterré tett.
Fura, nem?
Annyi szabályt kényszerítenek rád a munkában.
De szabadon nyomtathatsz.
Gyanús, nem?
Mert tudják,
hogy kell valami, amiből azt érezzük, hogy valamit mi irányítunk.
Már nem vehetik el a nyomtatást. Az a forradalom egyetlen gátja.
Amikor behívnak pénteken hálaadás után,
azt mondhatod: „Oké.
Legalább kinyomtathatom a Gmail-fiókomat.
Ideje biztonsági másolatot készíteni.
Mások a felhőt használják, én a fákat.”
Be kell vallanom valamit.
Megfordítható övet hordok.
Eddig titkoltam. Egy övem van. A munkatársam azt hitte, kettő van.
Ha valaki nem tudná, az milyen:
egy öv, aminek az egyik oldala fekete, a másik barna,
és megfordítható a csatja.
Úgyhogy felveheted barna elegáns cipőhöz és fekete elegáns cipőhöz is.
Megfordítod a csatot, másoknak feltűnik, hogy odafigyelsz,
és így jutsz előre az életben.
A megfordítható öv egy bizonyos életszakaszra van,
amikor már van pénzed két szép cipőre,
de két övre még nincs.
Ez egy átmeneti időszak. Egyszer eljutsz oda.
Egyszer lesz pénzed két övre.
De addig fordítgatsz.
Amúgy… keresztapa vagyok.
A barátom lányainak a keresztapja.
A barátnőm a keresztanyjuk, úgyhogy most már együtt kell maradnunk.
Ha a barátaid gyereket vállalnak, akkor készen kell állnod.
Készen kell állnod a hangos olvasásra.
Ne gondold, hogy csak úgy menni fog!
Biztos tudsz olvasni, nem ez a kérdés.
A kérdés az, hogy tudsz-e színészkedni?
Tudsz-e hangokat kitalálni a szereplőknek?
Tudsz-e énekelni, táncolni? Magabiztos tudsz-e maradni
a produkció közben, miközben a közönség nem ad visszajelzést?
Elmentem a barátomékhoz. Azt hittem, csak vacsizunk.
De egyszer csak lerakták a babát. Megkérdezték, olvasnék-e neki.
Mondom, ti is meghallgatjátok?
Vagy miért csináljuk?
Adtak egy könyvet. Dimity Duck.
Sosem olvastam még, de nekiugrottam.
Dimity Duck.
Kicsi kacsa totyog Hápog és énekel
Megrázza a farkát Aztán, huss, szárnyra kel
Végig, amíg olvastam, igyekeznem kellett, hogy ne úgy hangozzak, mint E-40.
Pedig nagyon szerettem volna. Mert baromi jók voltak a rímek.
Meg akartam tisztelni a szöveget.
Hápog és énekel
Megrázza a farkát Aztán, huss, szárnyra kell
Szerintem ez értékes. Értékes dolog időt tölteni a gyerekekkel,
mert olyan igazságokra világítanak rá rólad,
amiket senki más nem mer elmondani.
A keresztlányom egyszer azt mondta:
„Sheng bácsi,
sárga a fogad és szürke a könyököd.”
Én meg mondom: „Jó reggelt!
Látom, a színeket jól ismered.
Ez már jól megy. Ügyes vagy.
Most tanuljunk a tapintatos kommunikációról!”
Az unokaöcsém meg azt mondta: „Sheng bácsi! A szádnak madárszaga van.”
Ez belém égett. Sosem felejtem el.
A gyerek azóta szavazókorú. Ez 15 éve volt.
Igazán az fájt, hogy nem volt értelme.
Ez egy költői, elvont kép.
Olyan büdös volt a szám, hogy bevezette a gyereket a metaforák világába.
Nehéz elfogadni, ha a gyerekek gonoszak veled.
Mert még olyan fiatalok.
Ártatlanok.
Nem mosta át az agyukat a vallás, a rasszizmus, a politika.
Ez még igazi, őszinte gyűlölet.
Tiszta gyűlölet. Megérdemled.
Isten küldte őket hozzád.
Egyszer esküvői vacsorán voltam.
Jól éreztem magam.
Egy barátom bemutatott a kis unokahúgának.
Humorista akart lenni.
A barátom megkért, hogy mondjak neki pár viccet. Mondom, nem. Ez egy esküvő.
Ez nem a megfelelő környezet és közönség.
Nem vállalom.
A kislány meg odaszólt: „Nem vagy vicces! Kamu vagy!”
És betalált.
Megbántott. Elrontotta az estémet. Nem tudtam túllépni rajta.
Volt már, hogy egy gyerek úgy megbántott,
hogy kezdtél beleőrülni?
Hogy kezdtél a jogi lépéseken gondolkodni?
Én hosszú távra terveztem. „Előbb-utóbb visszakapod, kislány.
Ja. Mondjuk abbahagyom a szelektív hulladékgyűjtést.
Megtolom egy kicsit a klímaváltozást.
Remélem, forrón szereted!”
Nem bírom a negatív energiákat.
Az nem az én világom.
Legutóbb, amikor tényleg kiakadtam,
elborított a düh,
és áthajítottam egy füldugót egy hotelszobán.
Aki tud valamit
a dühről
vagy a fizikáról,
az tudja,
hogy semmit sem segít,
ha az ember szivacsot dobál.
Nem ad le vele feszültséget. Csak a düh mellett már hülyének is érzi magát.
Egy családi nyaraláson történt.
Apámmal egy szobában aludtam. Tudtam, hogy horkolós.
Hoztam füldugót. Felkészültem.
De egyszer arra ébredtem, hogy az egyik nincs meg.
Mindenhol kerestem. Nem találtam.
Mondom, eggyel nem megyek semmire.
És dühösen elhajítottam a szoba egyik sötét sarka felé.
Ahogy visszafeküdtem, megtaláltam a másikat az ágyban.
Mondom, ez sem segít. Azt is eldobtam.
Lefeküdtem.
Nem aludtam.
Jó sok idő után végül felébresztettem apámat.
Ez mindig nehéz helyzet,
mert el kell magyaráznod valakinek, aki nem volt tudatánál,
hogy igazából három órája seggfejként viselkedik.
De nem értik. Ártatlannak hiszik magukat. Őszintén úgy gondolják, hogy ártatlanok.
Sőt, trükközni próbálnak. Téged állítanak be szörnyetegként.
Apám is elkezdte. „Mi bajod?”
Mondom, szerintem tudod.
De nem gond, mert fölvettem. Három órás…
Három órás mini dokumentumfilm-sorozatom van
a halálhörgéseidről.
De az utolsó pillanatban mindig az életet választod. Visszatérsz közénk.
Újra és újra.
Meg akarsz fulladni, aztán mindig meggondolod magad.
Ez maga a terror.
És nekem végig kell hallgatnom.
Az első óra ijesztő. Félek.
Néha abbamarad a horkolás. Akkor kicsit megnyugszom.
De felmerül a gondolat,
hogy nem halt-e meg.
A második óra: „Élni akarsz, vagy meghalsz? Eldönthetnéd végre.”
A harmadik órában kutattam.
Orrsövényferdülés.
CPAP alvásterápia.
És csak elmélkedtem. Végiggondoltam.
Hogy lehet, hogy az evolúció még nem számolt le a horkolással?
Ez érthetetlen.
Biológiai szempontból már nem kéne itt lenned.
Nincs helyed a génállományunkban.
Ez nem segíti a túlélést.
Nem vagy magadnál.
De hangosan.
A tökéletes préda.
Régen meg kellett volna egyen egy kardfogú tigris.
Elárulod a törzs helyét!
Próbáltad már utánozni más horkolását?
Nyilván némi hátsó szándékkal. Reggel, hiába csinálod jó hangosan,
valahogy sosem sikerül visszaadni, milyen volt.
„Hagyjuk a felvételt! Megmutatom élőben.
Most meglátod, mit tettél velem.”
És próbálsz olyan hangosan horkolni, ahogy csak bírsz.
De két másodperc után már nagyon fáj.
Fenntarthatatlan.
És rájössz, hogy ez egy gonosz szupererő.
Egy ördögi csoda, hogy valaki végighorkolja az éjszakát,
és mégis kipihenten ébred.
Épségben megússza.
Pedig vérfürdőre kéne ébrednie.
Oké, a horkoláson balhéztunk,
de egyre jobb a kapcsolatom a szüleimmel.
Érdekes, de az egyik közös pont
a gyümölcs.
A felnőtt ázsiaiak imádják a gyümölcsöt.
Ezt jó tudni.
Ha egy idősebb ázsiaival akarsz járni, akkor tudni kell, mi érik.
Tudni kell, jelenleg mi az érett és zamatos.
Minden ázsiai amerikainak van olyan gyerekkori emléke,
hogy a szülei átküldték a szomszédhoz gyümölcsöt lopni.
Szép emlék.
Necces volt, de jó buli.
Nem? És meg is értem.
A szüleim tajvani bevándorlók.
Szegénységben nőttek fel. Gyerekként nélkülöztek.
Gyerekkorában anyukámat nem érdekelte a szülinapja,
mert mindig csak egy tyúktojást kapott ajándékba.
Nekem más gyerekkorom volt.
A szülinapomon volt torta, ajándékok, és nálam aludt a legjobb barátom.
Éjjel kiszöktünk, és tojással dobáltuk a házakat.
Durva belegondolni, hova jutottunk egy generáció alatt.
Nagy az ugrás az egytojásos szülinapoktól a privilegizált életig, ami nekem jutott.
Elképesztő, nem?
Hálás vagyok, hogy a szüleim kivándoroltak,
de akármilyen hálás is vagyok,
nem tudom, én ezt bevállalnám-e a gyerekeimért.
Sok kellemetlenséggel jár.
Sok szenvedéssel és áldozattal.
El tudod képzelni,
milyen elhagyni az otthonodat?
Gondolj bele! Ott hagyod
a hazádat.
A családodat, a barátaidat, a közösségedet.
Mindent, amit ismersz.
Egy idegen országba költözöl, ahol nem beszéled a nyelvet,
hogy a gyerekeidnek jobb lehetőségei legyenek.
Aztán a fiadból humorista lesz.
Borzasztó lehet.
Nem tudták, hogy ez egy létező kockázat.
Átgondolták, hogy menjenek, vagy maradjanak.
Nem tudták, hogy a fiuk úgyis megoldja, hogy szenvedjen.
Mindent megadtak a sikerhez.
De szándékosan egy nehéz életet választottam.
Beírattak az egyetemre. Üzleti diplomám van.
Egészen a diplomáig játszottam a reményeikkel és álmaikkal.
Mondom, csak vicc volt!
És van még pár jó poénom, Anya!
Anyukám azt sem tudja, mi az a stand-up.
A barátainak azt mondja, egy beszélő bohóc vagyok.
De büszkék rám. A családom büszke rám.
Gondolom. Még nem mondták.
A szüleim büszkék rám, mert egész magas vagyok.
A bevándorló szülők imádják a magas gyerekeket.
A kedvenceik.
Ezen látják a haladást.
Megerősíti őket a döntéseikben.
Azt látják benne, hogy a gyerek megkapta a tápanyagokat, amiket ők nem.
Ő már kicsit magasabbról lophat gyümölcsöt.
Hálás vagyok. Tényleg szeretném, ha büszkék lennének rám.
Nehéz ebben a szakmában előrejutni.
Próbálom azt csinálni, amit a többi felnőttől látok.
Például mostanában utánanéztem,
mi az az ingatlan.
Mert lett egy kis félretett pénzem, és úgy gondoltam, talán itt az ideje,
hogy vegyek egy házat Los Angelesben.
Talán lassan reális.
Utánanéztem, és kiderült, hogy egymillió dolláros hitel kéne hozzá.
Ez nekem új. Elég naiv vagyok.
De úgy érzem, hogy ha egymillió dollár híja van,
akkor nincs pénzem házra.
Az ingatlanos azt mondta, nem gond, kapok jelzálogot.
Mondom, oké, beadom a kérelmet
az úgynevezett böhöm lakáshitelre.
Ezt így hívják.
Rá van írva a papírra: böhöm hitel.
Ha az üzletemberek is mesebeli szavakat használnak, akkor az már túl sok pénz.
Ha böhöm hitelt akarsz, ahhoz bizony ormótlan önrész is kell.
Az a vicc, hogy valaki jóváhagyta.
Meglepő módon megkapnám a böhöm hitelt.
Amikor megláttam…
Szerintük bevállalhatom.
Szerintük vissza tudok fizetni egymilliót, plusz 900 000 kamatot.
Úgy gondolják, hogy életem során megtermelnék nekik kétmillió dollárt.
Ezek tudnak valamit, amit én nem!
Ez olyan biztató, nem? Nem lesz házam, de humorista vagyok.
Szeretek pozitív visszajelzést kapni idegenektől.
Mindig kíváncsi voltam,
ki lehetett a hitelelbíráló.
Ki olvashatta a kérelmemet a banknál?
„Sheng Wang, 42 éves tajvani amerikai,
stand-uposként próbál befutni.
Erre nem kéne tenni.
De ma nagyban játszunk.
Sheng Wang voltam. Köszönöm szépen!
Köszönöm szépen!
Köszönöm.
Minden jót! Szeretlek titeket. Vigyázzatok magatokra!
A feliratot fordította: Lipták András
UNOKAÖCSÉIMNEK ÉS UNOKAHÚGAIMNAK
KÖSZÖNÖM A SZÜLEIMNEK, A TESTVÉREIMNEK, A ROKONSÁGNAK,
A FALUNAK ÉS A KEDVENC FÁMNAK