Downloaded from YTS.MX
Jeg er så glad for og beæret over å være her i kveld,
Official YIFY movies site: YTS.MX
for å introdusere en av mine beste venner
og en av mine favorittkomikere i hele verden:
Sheng Wang!
Ali Wong, alle sammen.
Takk. Tusen takk.
Jeg er veldig spent og takknemlig for å være her.
Når du blir eldre,
gjør du mye for første gang.
Det er oppvekstens natur.
Men noen ganger gjør du ting du trodde du aldri ville gjøre.
Jeg kjøpte nylig bukser på Costco.
Det er et nytt kapittel i livet ditt.
For når du kjøper bukser på Costco, bryr du deg ikke lenger.
Det er da vi slipper egoene våre og begynner vår åndelige reise.
Ikke sant?
Man hører folk si ting som:
"Jeg bryr meg ikke om hva andre tror."
Det er bare tomprat
til du beviser det med buksekjøp på Costco.
Det er sånn du vet at han virkelig ikke bryr seg.
Han ville ha Kirkland-bukser.
Ikke kødd med ham.
Når du ser noen i Kirkland-bukser, vet du to ting.
Én: De gjør det som trengs for å leve.
To: Men de er ikke redde for å dø lenger.
For Costco lærer deg å gi slipp.
Før jeg kommer til butikken, i bilen,
tar jeg en rask liten meditasjon.
Jeg sier vi skal til et fiendtlig miljø.
Du vet allerede at det blir urettferdighet.
Det blir rett og slett grusomheter.
Snakk når du kan, godta ting du ikke kan endre. Costco.
Hvis jeg ikke finner en parkeringsplass på under åtte minutter, drar jeg.
Gi slipp, kompis. I dag er ikke dagen.
Jeg skal ikke tvinge det. Det er Costco. Jeg skal respektere det som havet.
Det er ikke min timeplan. Det er månen, det er tidevannet.
Costco er større enn oss alle.
Mye forandring. Jeg vet ikke når det skjedde.
Jeg fant nylig ut
at min foretrukne sjokolade nå er Mounds.
Det er overraskende, sant? For alle vet den er ekkel.
Hvis du ikke vet hva Mounds er, er det som Almond Joy,
men uten mandler.
Uten glede.
Det er mye kokosnøtt.
Denne sjokoladen er fibrøs.
Kanskje den har prebiotika.
Mounds
er et dårlig navn.
Skjønner det ikke. Søsterproduktet er Almond Joy.
En viktig ingrediens pluss en positiv følelse.
Almond Joy. Ikke et dårlig navn. Noen jobbet med det.
Hvem godkjente Mounds?
Så de noen gang produktet?
For det er brunt og klumpete.
Mounds er et bra navn hvis det eneste alternativet var Piles.
Jeg har utviklet et eget ritual for å spise Mounds.
Jeg åpner sjokoladen og heller mandler ved siden av.
Det er et separat kjøp.
Og så lager jeg min egen glede.
Jeg dytter mandlene inn i Mounds-en.
Mye mer enn i en vanlig Almond Joy.
Jeg pakker alt sammen.
Så spiser jeg det som hundemedisin.
Jeg er velsignet, dere.
Men noen ting du trodde du skulle gjøre, blir kanskje ikke noe av.
Jeg lærer dette nå. Frem til nylig
trodde jeg at jeg skulle eie et hus.
Kanskje eie hus på begge kyster.
Nå er det fint om jeg hadde dypere kum på kjøkkenet.
Jeg vil ha det. Jeg var hos en venn.
"Dæven, så romslig det er. Du lever et godt liv. Gratulerer.
Vedder for at når du vasker stekebrett,
så blir ikke benken oversvømt, eller hva?
Du vet ikke hvordan jeg lever. Vi er forskjellige."
Det er utrolig hvor mye vann som kommer fra et stekebrett.
Det er alltid en overraskelse.
Det er en optisk illusjon.
Det er så tynt at du ikke ser det som en trussel.
Du er nok trøtt og blir litt uforsiktig.
Plutselig, bam! Å, nei! Nå er vitaminene mine i en lagune.
Neste gang det brenner, glem bøtta, ta et stekebrett.
Da jeg var yngre, gikk jeg inn i bokhandler full av undring.
Som barn gikk jeg inn i bokhandler…
Se på alt jeg skal lære.
Som voksen går jeg inn i bokhandler…
Se på alt jeg aldri kommer til å vite.
Det er vondt å se sin egen uvitenhet alfabetisert.
Jeg liker det ikke.
Ved de butikkansattes utvalgte: Av alt jeg ikke vet,
er dette Brians favoritter.
Det er overveldende å være omgitt av så mye kunnskap.
Du ser den tydelig, men kan ikke få den.
Den tirrer deg bare, som en strippeklubb for visdom.
Jeg prøver å lese litt hver kveld.
Problemet er at jeg sovner for fort.
Bøker er sterkere enn melatonin.
Bare hent en bok. Det er omtrent 50 milligram per side.
Det er naturlig, virker raskt. Bivirkninger inkluderer læring.
Åtte timer, ikke noe problem. Legg boken på nattbordet.
Du våkner midt på natten, ser boken, sovner igjen.
Nei, takk.
Dette er leggetid.
Jeg har lest en bok i noen uker. Jeg er fortsatt ved forordet.
Det er ikke engang boken ennå.
Det teller ikke når sidetallene er bokstaver.
Jeg tar alltid med en bok på turné,
på stranden, på piknik. Jeg tar alltid med en bok.
Jeg leser den bare ikke.
Jeg har ikke lest mye, men bøkene mine har reist mye.
Det er fint å være bøkene mine. Jeg skal vise deg verden.
Jeg må bli bedre til å styre tiden min.
Jeg vet ikke hvor mange år jeg får være i verden,
men basert på lesehastigheten min,
føler jeg at jeg har åtte bøker igjen.
Jeg må velge klokt.
Jeg fikk e-post fra The New York Times. "Her er 73 bøker du bør lese i sommer."
Du kjenner meg ikke, mann.
Avslutt abonnementet.
Søttitre bøker.
I sommer skal jeg lese én bok
eller denne e-posten.
Den laster inn for tregt.
Jeg leser for sakte. Skulle ønske jeg kunne plugge den inn.
Som i The Matrix. Den porten, vet dere? Bare plugg i ledningen.
Sju vaner til svært effektive mennesker.
Jeg prokrastinerer. Det er ille. Et skikkelig problem.
Jeg har ikke skrevet ferdig denne vitsen engang.
Det er skikkelig alvorlig.
Jeg er redd for at bøttelista mi
til slutt blir ærender jeg ikke har gjort.
Det hadde vært trist om legen sa:
"Du har få måneder igjen å leve." "Pokker, jeg må skynde meg
å ramme inn disse bildene."
Jeg har levd med bare vegger, som en leiemorder.
Ett mål har jeg jobbet med lenge.
Jeg har jobbet med god holdning.
Vet ikke om jeg vil greie det.
Hele livet har jeg vært lutrygget
fordi jeg er så ydmyk.
Jeg er en bra fyr.
Jeg ser det som standard, sant?
Ser jeg noen som er rakrygget, tror jeg ikke det er naturlig.
Jeg føler at de gjør det med vilje. "Ypper du med meg, eller?"
Jeg kan også gjøre det. Late som jeg har tro på meg selv.
Jeg har vært lutrygget så lenge at det føles normalt.
Som at jeg sender riktig beskjed.
"Ingen må skade den fyren.
Nei, mann. Han er allerede ødelagt."
Jeg føler meg trygg.
Jeg er opprinnelig fra Texas. Vokste opp i Houston.
Jeg gikk på samme ungdomsskole som Beyoncé.
Det er sprøtt, sant? Beyoncé.
Og meg.
Det er vilt. Beyoncé i seg selv er stort.
Så finner du ut at Sheng Wang kommer fra samme bydel.
Det er mye talent.
Det må ha vært noe i vannet.
Jeg ble oppdratt med buddhistisk filosofi, men jeg har et åpent sinn.
Jeg drar til enhver kirke som har basketballbane.
Det er trimmen min. Jeg spiller basketball for kardio.
Men ikke med noen.
Hver tirsdag møter jeg en spesifikk gruppe venner i parken,
for alle suger og ingen vil bli skadet.
Det er snille kamper. Jeg snakker aldri dritt, men fniser masse.
For hjernen min vil gjøre masse greier
som kroppen min ikke vil utføre.
Når jeg får ballen, tenker jeg: Vi tar en crossover,
vi spinner rundt, og avslutter med en veldig grasiøs fingerrulling.
Og kroppen min liksom: Vi sender ballen utenfor banen.
Turnover. Fnising.
Det er et offentlig rom.
Jeg kan ikke kontrollere om andre vil skyte i kurven,
men jeg vet med én gang om jeg ikke vil spille med noen.
Ett rødt flagg er om de er veltrente.
Jeg liksom: "Så du er sunn, du?
Bra for deg, mann. Du er sikkert veldig god.
Men det er ikke det dette handler om.
Jeg og alle vennene mine er her fordi vi har sykdommer.
Høyt blodtrykk, høyt kolesterol, diabetes, fettlever.
Vi er her ikke for å spille. Vi er her for å utsette døden.
Du kan komme tilbake med legeerklæring."
Jeg er veldig glad i de karene.
De er den mest tilfeldige vennegjengen jeg har hatt,
for alle er voksne menn
som jeg har møtt i parken.
De er parkgutta mine.
Hvis jeg noen gang raner en bank,
er de crewet mitt.
To hovedgrunner. Én: Vi har spilt sammen i åtte år,
men ingen vet hva noen andre heter til etternavn.
De vet knapt fornavnet mitt. Jeg heter Sheng, alle kaller meg Chang.
To: Vi har mange forskjellige bakgrunner og ferdigheter.
Vi har stort mangfold, som trengs for et vellykket ran.
Vi har en svart fyr som jobber i luksusbelysning,
og har tilgang til alle de rike kjendishusene i Los Angeles.
Vi har en salvadoransk finansrådgiver som kan hvitvaske pengene.
Vi har en meksikansk politimann som kan avlede politiet.
Vi har en fyr uten tekniske ferdigheter, men han er hvit.
Han har krefter jeg ikke forstår, men…
han er på laget.
Vi må ha mangfold, folkens.
Jeg kan ikke spille basketball i boksershorts lenger.
Jeg måtte begynne med truser igjen.
Fordi kroppen min går gjennom forandringer.
Jeg fant ut at ballene mine prøver å dra sin vei.
Jeg har vært for snill opp gjennom årene, gitt dem for mye frihet.
Nå vil de ha uavhengighet.
Det går bare ikke. Jeg må knuse opprøret.
Stramme inn båndet.
Dette vet jeg, for en dag på banen, midt i en kamp,
traff ballene mine innsiden av låret.
Det var et høylytt klask.
Jeg ble flau.
For jeg visste hva som ville skje.
Noe som heter foul.
Jeg måtte forklare: "Nei, det er jeg som er offeret.
Og gjerningsmannen."
Det er en "løse baller"-foul.
Jeg måtte kjøpe truser, sant?
Jeg har ikke kjøpt truser siden ungdomsskolen.
Det er lenge siden. Jeg var nysgjerrig. Hva er nytt?
Jeg undersøkte, fant noen nye truser.
Ingen gylf.
Jeg ble fascinert.
Jeg bruker ikke gylfen.
Når jeg må tisse,
haster det for mye til å tre i nålen.
Jeg må gå rett til urinalen.
Jeg har ikke tid til å finne en hemmelig dør.
Så jeg var spent. Hadde kjøpt de nye trusene uten gylf.
Men da jeg tok dem ut, skjønte jeg at jeg hadde kjøpt dametruser.
Hva er forskjellen? Det var myke, svarte dametruser.
Var ikke det jeg ville ha.
Ja, de passer. De er min størrelse.
Men de er for sexy.
Jeg kjenner meg ikke på den måten.
Måten de går langt ned her, høyt opp der.
Måten de svøper seg over hoften min på.
Jeg har aldri blitt holdt slik før.
Jeg følte meg så sterk.
Jeg tok på meg dametrusene og fikk straks god holdning.
Så begynte jeg å rotere hoftene, helt ufrivillig…
Det er ikke mitt valg, det er trusens ånd som går gjennom meg.
Jeg er bare et redskap.
Vi bør gi oss selv sjansen til å være lykkelige.
Og jeg føler at samfunnet som helhet ville vært bedre
om vi kunne akseptere hopping som et likeverdig alternativ til jogging.
Verden ville vært bedre, sant?
Det er synd at vi nekter oss selv en rask og enkel måte å bli glade på.
Hvor langt må man løpe for å få runner's high?
Det vet ingen. Det er altfor langt.
Begynner du å hoppe, føler du deg bedre med én gang.
Se for deg å hoppe med tre av dine beste venner.
Dere er skulder mot skulder, i formasjon.
Dere er en Glee-gjeng.
Dere ser bra ut, beveger dere fort.
Det er effektivt.
Jeg var i baren før showet. Det tar ti minutter å gå derfra.
Åtte minutter å hoppe.
Jeg var tidlig ute.
Jeg kom sent i gang med selvomsorg.
Jeg begynte nettopp å bruke
nok bodylotion.
Skjønner dere? Smøre inn hele kroppen.
Det er mye lotion.
Jeg har snytt meg selv. Trodde ikke jeg fortjente så mye.
Jeg ga meg selv en beskjedent mengde. Begynte på toppen
så beina mine ble snytt.
Så ble jeg med i Costco.
Forandret livet mitt. Costco-lotion kommer i en diger flaske.
Har vanligvis en praktisk pumpe på toppen.
Problemet er at to tredjedeler ned i flasken, kollapser teknologien.
Masse lotion igjen, men du får ikke tilgang til den via pumpen.
Pumpen er død.
Da må du skru av toppen og bruke pumpen som peilepinne.
Det liker jeg ikke.
Å gå fra pumping til dypping er en ydmykende overgang.
For når jeg pumper, føler jeg meg rik. Jeg liksom…
Boom!
Behold vekslepengene.
Når jeg dypper, er det liksom…
Jeg er et intelligent dyr.
Jeg kan bruke verktøy.
Du må vri og dra samtidig.
Det er som å smøre på brød med spisepinne.
Jeg kjøpte bodylotion.
Kjøpte ansiktskrem. Hevet nivået. Kjøpte øyekrem.
Det er neste nivå.
Øyekrem er seriøst, for øyekrem koster mer.
Mer enn noen annen lotion du har kjøpt i hele ditt liv.
Men den kommer i en bitteliten tube.
Du må rettferdiggjøre det dyrebare kjøpet. Du bruker bare ringfingeren.
Den mykeste fingeren, sant?
For det er den lateste fingeren.
Ringfingeren din piller ikke, peker ikke, hytter ikke.
Den er…
Den bare…
Ringfingeren duger kun til å gi ett løfte, og øyekrem
som du tar på med forsiktige bevegelser, med munnen litt åpen…
Dette har å fungere.
Var så dyr…
Jeg har overvåket én rynke som har kommet fort i løpet av de siste årene.
Akkurat her. Jeg greier ikke stanse den. Jeg er desperat.
Jeg prøver å bestikke rynken: "Det er øyekrem, men du skal få."
"Bare til deg, ikke si det til noen."
Så er det rester igjen av øyekremen.
Man vil jo ikke kaste rester.
Jeg er som en godhjerta konge: "Ok, spis opp, bondeknøler."
Jeg sover på ryggen.
Man skal ikke ha ansiktet mot puta.
Da blir rynkene verre.
Å sove på ryggen er ikke min foretrukne posisjon.
På ryggen er så kjedelig. Ikke noe kos.
Du bare ligger der som en vampyr.
Av og til snur jeg meg rundt.
Kanskje jeg har hatt en dårlig dag. Kanskje jeg har bursdag.
Jeg vil ha en godbit.
Det er min nye last. Jeg røyker ikke,
men av og til snur jeg meg og sover på magen som en tøffing.
En annen voksen opplevelse jeg nylig hadde, var at…
Jeg tok kjæresten til mammografi, en screening for brystkreft.
Hennes første. Jeg visste ikke mye om det.
Når du får mammografi, tar de puppen din
og legger den på en tortilla-presse…
…og så moser de den flere ganger.
Det er brutalt. Praksisen overrasket meg.
Jeg sa: "Er du lege, eller lager du puppe-panini?"
Det er vondt.
Første gang de mosa puppen til kjæresten min, prompa hun.
Alle ble overrasket.
Hun gjorde det hun måtte gjøre. Hun forsvarte seg.
For hun ble angrepet.
Hun ville ikke gi seg uten kamp.
Vi vet alle om kjemp-eller-flykt,
men noen ganger er det et tredje alternativ.
Det lærer de deg ikke på skolen. Du lærte det på gata.
Da jeg hørte
fjerten…
…følte jeg umiddelbart stor empati,
masse medfølelse for jenta mi, for jeg visste hvor vondt det gjorde.
Hennes smerteterskel er som min,
men hennes frykt for å prompe offentlig er mye større.
Så vondt gjorde det.
Det er for mye.
Vi prøver å hjelpe noen å være friske.
Det burde ikke være så voldelig.
Sånn er det ikke for menn.
Når de screener menn, tar de på ballene dine.
De stikker fingeren i rumpa di.
Det er ganske chill.
Det er relativt ømt. Helt greit for meg.
Det er for helsa.
Tar jeg ikke feil, har de fleste her
screenet seg selv for moro skyld.
For moro, for kunnskap.
Kjenn deg selv.
Poenget er at det bør være like lett
for alle å få omsorgen de trenger.
Det hadde ikke vært vanlig praksis om det var omvendt.
Hvis de sa: "Du skal screenes for kreft, men vi må mose ballene dine."
Jeg hadde sagt: "Doktor,
jeg har det sikkert ikke.
Jeg føler meg bra. Løs og fin.
Det trengs ikke. Sees neste gang."
Det er fantastisk.
Medisinen vi har i disse dager, er fantastisk.
Men hvor mange ganger må vi lese en artikkel
om at de fant en ny kur mot kreft
som bare virker på rotter?
Kan vi slutte å skrive om det?
Kan vi være enige om at det ikke hører hjemme i menneske-avisen?
Nei, mann.
Det er rotte-nyheter.
Det er klassiske rotte-nyheter.
Det er flott for rottesamfunnet. Opplys dem om det.
Opplys dem, men hold oss utenfor samtalen.
Jeg fant ut at opptil 99,6 % av den forskningen
ikke kan overføres til mennesker.
Så vi investerer utallige dollar på å utvikle medisinsk kunnskap
til fienden.
Vi sitter på mye rottekunnskap nå.
Vi kan ikke kurere forkjølelse,
men hvis du er en diabetisk mus med eksem og gikt,
har du ingenting å bekymre deg for.
Du vil leve et godt liv. Vi tar vare på deg.
Det er en bra tid å være rotte.
Det er vanskelig å være menneske her i landet. Helsesystemet er dystopisk.
Ikke sant? Hvis du blir skadet i USA,
bør du sørge for at det er skikkelig ille.
Ille nok til å nå egenandelen.
Ideelt sett i januar…
…så du har dekning resten av året.
Det er sånn du vinner.
Ikke bli skadet i desember. Det er for tapere.
Det har kun vært ett magisk år i livet mitt,
der jeg nådde egenandelen.
Jeg var skikkelig gira: "Nå har jeg gratis-penger."
På tide å foreta seg noe.
Jeg gikk til masse leger. Til en spesialist for rumpeproblemer.
Innen jeg hadde time, hadde problemet løst seg selv.
Jeg gjorde research, mente det var ok.
Jeg dro til timen. Legen bekreftet researchen min.
Men hun sa: "Hvis du vil,
kan jeg se nærmere på det."
Det var ikke nødvendig.
Jeg var allerede beroliget.
Men så tenkte jeg på egenandelen.
På alle gangene forsikringsselskapet
lot meg sitte igjen med regningen.
Og jeg sa: "Vet du hva?
Hent gelen."
Kom igjen.
Har jeg betalt for inngangsbilletten, vil jeg kjøre alle banene.
Selv de som er dritdårlige. Jeg blir til det stenger.
Vi gjorde det.
Vi gjorde greia.
Vi lærte ingenting.
Det var ikke nødvendig.
Hun tok seg godt betalt av forsikringsselskapet.
Men jeg fikk ikke tilfredsstillelsen jeg var ute etter,
for veien til økonomisk rettferdighet burde ikke gå opp i rumpa di.
Det føles ikke som å vinne
når du ligger på siden og blir fingret av en lege,
og liksom: "Det stemmer, Blue Cross.
Dette kalles payback."
Jeg prøver alltid å vinne over systemet.
Selv om det ikke gir mening.
Det er derfor jeg eier en juicepresse som jeg ikke bruker.
For på et eller annet tidspunkt i voksenlivet
innser du at du trenger ernæring.
Men du er ikke så hippen på å spise næringsrik mat.
Du leter etter en juksekode. Du oppdager grønn juice.
"Drikker jeg juice, løser jeg problemene mine."
Så kjøper du juice i butikken.
"Inntekten min dekker ikke juice.
Jeg tjener ikke juice-penger."
Det er et veldig stressende innkjøp.
Så du regner litt.
Får jeg min egen juicepresse, vil jeg de neste 12 årene spare en million dollar.
Da er det jo opplagt.
Du forteller venner om planen,
og de tilbyr deg en juicepresse de ikke bruker lenger.
Du ser ikke varselet. Du avslår juicepressen.
"Nei, takk. Det er ikke den riktige."
Ikke rart du sluttet å presse. Jeg begikk den mest utsøkte feilen.
Du bruker 400 dollar på en avansert juicepresse.
Kjøper ferske ingredienser på bondens marked.
Du vet de er ferske, for de er skitne.
Det liker du, sant?
Det er ingen blank frukt der, den har matt finish.
Du tar den støvete frukten med hjem. Du skrubber, skyller,
skjærer den opp, presser den, vasker utstyret,
setter det vekk, og en time senere: "Det vil aldri skje igjen."
Ikke tale om.
Det var gøy å leke Jamba Juice én gang,
men nå har jeg pensjonert meg.
Jeg er ferdig.
Du vet det er over for juicepressen, for jeg setter den oppå kjøleskapet
der det er rart, fettete støv.
Dere vet det støvet? Evighetsstøvet.
Det skal ingen steder. Det blir til olje en dag.
Det føles ille. Det er 400 dollar oppå kjøleskapet mitt.
Men jeg ser på det som terapi med ett shot.
Nå er jeg kurert.
Nå kjøper jeg juice i butikken. Null problem, null stress.
"Ti dollar flasken? Ja, det er en god pris. "
Jeg har vært ved fronten, vet hva som kreves.
Takk for innsatsen.
Jeg bruker for mye tid og energi på små avgjørelser.
Jeg var på Popeyes og spiste lunsj.
Det er en sjeldenhet, så jeg vil maksimere.
Jeg vurderer alle kombo-måltidene.
Prøver å finne det beste forholdet mellom tilfredshet og pris.
Under analysen
kommer en fyr inn, nøler ikke.
Han bestiller ett bryst, to rundstykker og en brus.
Det er ikke et kombo-måltid.
Han sparte ikke penger på den ordren.
Jeg var i sjokk.
Var du på Popeyes og bestilte à la carte?
Så rik har jeg lyst å bli en dag.
Det er drømmen min. Å gå inn på Popeyes og freestyle.
Ikke se på menyen engang.
Gi meg en beat, så bestiller jeg fra hjertet.
Det er vanskelig ikke å spise fastfood når man er på turné.
En kveld etter showet dro jeg til hotellet.
Bare Wendy's var åpent.
Rett over gaten, men det var bare drive-thru,
og jeg hadde ikke bil.
Jeg hadde litt penger, jeg hadde håp og jeg hadde bein.
Jeg hoppet bort.
Tok med gode vibber.
Jeg banket på vinduet og sa: "La oss gjøre det vi er her for å gjøre."
De ble ikke glade: "Vi kan ikke servere deg mat til fots i drive-thruen."
"Hvorfor ikke?"
"For din egen helse og sikkerhet."
Jeg sa: "Jeg prøver å spise mat fra Wendy's.
Hvorfor nevner du de greiene?"
De sto på sitt. Nektet å la meg bestille.
Til slutt måtte jeg bestille en Uber til å kjøre meg rundt bygningen.
Jeg var presis.
"Plukk meg opp ved menyen, slipp meg av ved luken."
Er det turen?
Beklager, jeg kjøper noen nuggets til deg.
Nylig var jeg på turné. I Canada.
I Canada kan man kun kjøpe alkohol i visse statsdrevne spritbutikker.
Jeg visste ikke det. Jeg var i matbutikken.
Jeg kjøpte en sekspakning med alkoholfritt øl ved et uhell.
Jeg burde skjønt at noe var galt. Det hadde romtemperatur.
Jeg dro hjem, la fem i fryseren.
Jeg la én i en bolle med isbiter.
Åpnet den, tok noen slurker. "Det er ikke forfriskende."
Så på boksen. "Det er ikke engang alkohol.
Det er sprudlende byggjuice."
Jeg ga opp. Tenkte det fikk bli en edru kveld.
Det er vel snart leggetid.
Plutselig var boksen tom.
Jeg drakk de fem andre.
Jeg tok hele sekspakningen.
Da skjønte jeg at jeg er ute av kontroll.
Jeg lider også av ikke-alkoholisme.
Det er skikkelig ille. Jeg kommer til å ryke.
Jeg blir den første som dør av vanlig væske.
Jeg har vanedannende personlighet. Jeg liker å tøye grensene.
Min toleranse for gress og alkohol er altfor høy.
Jeg prøver å få den ned.
En venn fortalte meg nylig om et dop kalt DMT.
Det er et kraftig hallusinogen
som skal gi deg en følelse av hvordan døden vil være.
Jeg er åpen nok til å prøve det en gang eller to.
Men jeg på vakt mot å utvikle en toleranse for DMT.
For hva om jeg en dag døde helt naturlig?
Tre kvarter senere: "Jeg kjenner ingenting.
Hva skjer? Skal vi bli døde eller ikke?
Jeg kan ikke ligge her hele dagen. Greiene er for svake."
Tenk dere å være død og ikke imponert.
Jeg er takknemlig for denne reisen, og for stand-up.
Jeg har vært mye i New York City.
Flott sted å bli bedre komiker,
men et vanskelig sted å eksistere.
Da jeg flyttet dit, visste jeg ikke at hver gang du fornyer leiekontrakten,
går leien opp. Hver gang.
Jeg har bodd rundt omkring.
I de fleste andre byer gir utleierne deg noen år
på å heve livet litt.
Det er jo rimelig.
New York-utleiere sier: "Du har ett år på å bli 10 % bedre.
Du bør raska på."
Ti prosent er mye.
Det er stor avkastning hvert år. Det er stort press.
Større enn foreldrene mine satte meg under.
Jeg følte at jeg var i New York for å gjøre utleieren stolt.
Det var rart. Drømmen min var å kjøpe et hus til utleieren.
Han fortjener det, for han presset meg.
Han trodde på meg. Han valgte meg til leilighet 16.
Det går veldig opp og ned i denne bransjen.
Jeg husker en gang jeg ble kjempeglad.
Jeg ble tilbudt å ha show i Boston.
Jeg ble så gira.
De skulle betale meg og dekke transporten.
Jeg fikk kvitteringen for togbilletten.
Den kostet mer
enn honoraret mitt.
Jeg ble skuffet.
Fikk mørke tanker: "Pokker.
Kanskje jeg burde vært et tog.
Kanskje det er det som må til for å lykkes.
Nevøen min blir iallfall glad for å se meg.
Jeg blir 'årets beste onkel' for alltid."
Jeg gjør dette til dels for å inspirere barn
til å følge drømmene sine.
Asiatisk-amerikansk komiker er spennende,
men asiatisk-amerikansk tøff-tøff-tog?
Det er banebrytende.
Jeg elsker dette livet.
Men noen ganger savner jeg
stabiliteten i den gamle jobben. Jeg jobbet på kontor.
Det beste ved en kontorjobb er at
du kan skrive ut.
Du skriver ut det du må skrive ut.
Det var derfor jeg gikk på jobb. Så jeg fikk lønn,
helseforsikring og kunne skrive ut ting for meg og mine kjære.
Jeg vet dere har skrivere hjemme. Alle har det.
Men den er kun til nødbruk.
Skriveren hjemme er for tiden frakoblet.
Den er støvete.
Den har bare cyan.
Alle dokumentene er blå. "Å, er du arkitekt?"
Hjemme er jeg streng mot meg selv.
Jeg kjefter på meg selv så jeg ikke skriver ut ting. "Nei.
Det der får du lære utenat."
Må jeg skrive ut noe hjemme, velger jeg sidene.
Ikke noe "skriv ut alt". Det gjøres kun på jobb.
Hjemme velger vi sidene.
Tosidig.
Grått.
Lysest mulig. Når det kommer ut, bør det være usynlig.
Derfor er det gøy å gå på jobb. Der skriver du ut uten å tenke.
Du er lett på avtrekkeren, trykker "kontroll P" hele dagen.
Du tjener kanskje ikke nok til å leve drømmelivet,
men du kan skrive ut som om du gjør det.
På jobb handler det om å sløse
uten dårlig samvittighet.
Jeg føler ingenting.
Har dere kastet dokumenter dere nettopp har skrevet ut?
Du trykket "skriv ut alt" , det kom nettopp ut.
En fersk liten bunke.
Har dere kastet
varmt papir?
Det føles galt.
Kanskje du bør vente til det er avkjølt før du kaster det i søpla.
Det kom nettopp. La det leve litt.
Men du nøler ikke,
for livet på kontoret har gjort deg til en gangster.
Det er rart. De prøver å kontrollere deg på så mange måter på jobben.
Men du får frie tøyler til å skrive ut.
Er ikke det mistenkelig?
De vet at de må gi oss noe å ty til
når vi føler at vi ikke har kontroll.
De kan ikke nekte oss å skrive ut. Det er det eneste som hindrer revolusjon.
Når de sier: "Kom inn fredag etter thanksgiving",
sier jeg: "Å, ja vel.
Tiden er vel inne for å publiserer Gmail-kontoen min.
Tiden er vel inne for å lage sikkerhetskopi på papir.
Folk bruker skyen, jeg skal bruke trær."
Jeg skal være helt ærlig med dere.
Jeg har reversibelt belte.
Det er hemmelig. Jeg har ett belte, en kollega trodde jeg hadde to.
Et reversibelt belte er ett belte
som er sort på én side og brunt på den andre.
Beltespennen kan snus.
Du kan bruke de brune penskoene
eller de sorte penskoene.
Juster spennen. Du matcher. Folk legger merke til det.
Sånn kommer man seg opp og fram.
Det reversible beltet er for en spesiell periode i livet
når du er fancy nok til å eie to par pensko,
men ikke er klar for to belter.
Det er en overgangsperiode. En dag vil du tjene nok til to belter.
Men inntil videre snur du spennen.
Jeg er gudfar.
Til døtrene til en venn.
Kjæresten min er gudmor. Vi må holde sammen for barnas skyld.
Når vennene dine begynner å få barn, bør du være forberedt.
Du bør være klar til å lese høyt igjen.
Ikke anta at du kan det.
Du kan sikkert lese. Det er ikke det som er greia.
Greia er,
kan du spille skuespill?
Kan du lage stemmer til forskjellige figurer?
Kan du synge? Danse? Kan du holde på selvtilliten
når du har forestilling for et publikum som gir deg null feedback?
Jeg dro til en venn, trodde vi skulle spise middag.
Så spurte de: "Vil du lese for babyen?"
Jeg sa…
"Skal dere også høre på?"
Hvem er denne øvelsen for?
De ga meg en bok som het Dimity Duck.
Jeg hadde aldri lest den.
Jeg begynte selvsikkert: "Dimity Duck.
Dimity Duck vralter, hun vakler og hun synger.
Vrikker og vagger på halen, og svisjer med sine vinger.
Hele tiden mens jeg leser, prøver jeg å ikke høres ut som E-40.
Men jeg hadde så lyst.
For rimene var så dritbra!
Jeg ville hedre teksten.
"Hun vakler og hun synger.
Vrikker og vagger på halen, og svisjer med sine vinger."
Tiden man tilbringer med barn er så verdifull,
for de vil avsløre sannheter om deg
som ingen andre våger å fortelle deg om.
En dag sa guddatteren min:
"Onkel Sheng,
tennene dine er gule, og albuene dine er grå."
Jeg sa: "God morgen."
Jeg sa: "Nå har vi lært nok fargen. Du er flink på farger. "
Nå kan vi gå videre til å levere nyheter med følsomhet."
En gang sa nevøen min:
"Onkel Sheng, pusten din lukter fugler."
Det sitter fast i hjernen min.
Gutten kan stemme nå. Det har gått 15 år.
Det gjorde mer vondt at det ikke ga mening.
Det er poetisk abstrakt.
Ånden min var så dårlig at jeg presset ungen til å oppdage metaforer.
Det er vanskelig når barn er slemme. Vanskelig å akseptere.
Ikke sant? Fordi de er så små.
Så uskyldige.
De er ikke indoktrinert av religion, rasisme eller politikk.
Det er et rent hat.
Ubesudlet. Du fortjener det.
Fordi de kom fra Gud til deg.
En gang var jeg i et bryllup.
Moret meg.
En venn introduserte meg for den lille niesen sin. En aspirerende komiker.
De sa: "Kan du opptre for henne?" "Nei, vi er i et bryllup.
Det er ikke riktig kontekst eller publikum.
Jeg gjør det ikke."
Jenta sa: "Du er ikke morsom, og du er en bedrager."
Det traff meg.
Det påvirket kvelden min. Jeg greide ikke å glemme det.
Har et barn noen gang vært så slem mot deg
at du blir litt gal?
Du tenker på lovlige måter å ta igjen på.
Jeg tenkte langsiktig: "Jeg skal nok ta deg til slutt.
Kanskje jeg slutter å kildesortere.
Kanskje jeg skal øke klimaendringene.
Jeg håper du liker det varmt!"
Jeg er ikke flink med negativ energi.
Det er ikke der jeg vil være.
Sist gang jeg mistet besinnelsen, kastet jeg, i fullt drittsinne,
noen ørepropper på et hotellrom.
Hvis du vet noe som helst
om sinne
eller fysikk,
vet du
at det ikke er tilfredsstillende
å kaste skum.
Du får ikke ut noe agg, du bekrefter bare at du er sint og skikkelig dum.
Det var en familieferie.
Jeg delte rom med faren min. Jeg visste at han snorket.
Jeg tok med ørepropper,
men en natt våknet jeg, og én ørepropp var borte.
Jeg så meg rundt, fant den ikke.
Én alene er ubrukelig.
Og av frustrasjon kastet jeg den inn i mørket.
Jeg krøp opp i senga igjen og fant den andre øreproppen.
Nå er den òg ubrukelig. Jeg kastet den fra meg.
Jeg la meg ned.
Jeg fikk ikke sove.
Etter en lang stund vekket jeg til slutt faren min.
Og det er en utfordrende situasjon
når man må forklare for noen som nettopp har vært bevisstløse,
at de faktisk har vært en drittsekk i tre timer.
De skjønner det ikke.
De tror med hele sitt hjerte at de er uskyldige.
Faktisk prøver de å gaslighte deg. Ser på deg som om du er monsteret.
Pappa: "Hva er problemet?"
"Det er rart du ikke vet det.
Men det er greit, for jeg spilte det inn.
Jeg har en tretimers dokumentar der du dør høyt.
Og i siste sekund velger du livet igjen.
Du kom tilbake til oss.
Om og om igjen.
Du kvelte deg selv, så reddet du deg selv, igjen og igjen."
Det er ren terror.
Jeg er en uskyldig tilskuer.
Den første timen er jeg redd. Bekymret.
Iblant stopper snorkingen. Det er en lettelse.
Men det er også:
"Er han død?"
Den andre timen tenker jeg, liv eller død. Velg én, så kan vi gå videre.
Den tredje timen gjorde jeg research.
Skjev neseskillevegg.
CPAP-maskiner.
Og så tenkte jeg litt over det.
Hvordan greide snorking
å overleve evolusjonen?
Det gir ingen mening.
Biologisk sett bør du ikke være her lenger.
Du hører ikke hjemme i genbassenget.
Det er ikke en egenskap som bør overleve.
Du er bevisstløs!
Og høylytt.
Du er det perfekte byttet.
Du burde ha blitt spist i søvne for lenge siden av en sabeltanntiger.
Du avslører hvor alle befinner seg.
Har dere prøvd å etterligne noen som snorker?
For å vise dem?
For neste morgen, selv på fullt volum,
har ikke opptaket fanget det du trodde skjedde.
"Glem opptaket", sier du. "Jeg skal gjøre det live.
Jeg skal vise deg hva du gjorde mot meg."
Du prøver å snorke så hardt du kan.
Men etter to sekunder begynner det å gjøre vondt.
Du kan ikke fortsette.
Det er da du innser at det er en ond superkraft.
Det er et ondt mirakel at noen kan snorke hele natten,
og våkne uthvilt.
De slipper uskadd fra det.
Det føles som om det burde være blod overalt.
Til tross for snorkedramaet
har jeg bedre kontakt med foreldrene mine.
Én ting vi bonder over, overraskende nok,
er frukt.
Voksne asiater elsker frukt.
Dette må du vite.
Vil du date en eldre asiatisk person, må du vite hva som er i sesong.
Du må vite hva som er søtt og saftig akkurat nå.
Alle asiatisk-amerikanere har et minne der foreldrene
sender dem på oppdrag for å stjele frukt i naboens hage.
Det er et fint minne.
Jeg visste det var galt, men det var gøy.
Ikke sant? Og så forstår jeg det.
Foreldrene mine er innvandrere fra Taiwan.
De vokste opp som fattige. Som barn hadde de veldig lite.
Som barn var ikke moren min interessert i bursdagen sin,
for det eneste hun fikk, var ett hønseegg.
Min barndom var veldig annerledes. Jeg fikk kake og gaver på bursdagen min.
Bestevennen min sov over. Vi gikk ut og kastet egg på husene til folk.
Det er sprøtt hvor langt vi har kommet på én generasjon.
Det er et stort sprang fra et ett-eggs-bursdagselskap
til det priviligerte livet jeg får leve.
Det er utrolig.
Jeg er så takknemlig for at foreldrene mine immigrerte, men likevel
vet jeg ikke om jeg ville gjort det for mine barn.
Det er mye bryderi.
Det er mye lidelse og offer.
Kan dere se for dere
å forlate hjemlandet?
Virkelig tenk over hva det innebærer
å forlate hjemlandet.
Du forlater familie, venner, samfunnet rundt deg.
Du forlater alt du kjenner til.
Du flytter til et fremmed land der du ikke kan språket,
bare så avkommet ditt skal ha bedre muligheter.
Og så begynner sønnen din med standup.
Det er virkelig vondt.
De ante ikke at det var en risiko.
Da de skulle bestemme seg,
ante de ikke at han ville finne en helt ny måte å slite på.
Du gir ham alt for at han skal lykkes.
Kanskje han velger et hardt liv med vilje.
De betalte college for meg. Jeg har en grad i business.
Jeg lekte med deres håp og drømmer helt frem til eksamen.
Og så liksom: "Lurte dere!
Jeg har vitser, mamma."
Moren min vet ikke hva standup-komedie er.
Hun sier til vennene sine at jeg er en klovn med ord.
Men foreldrene mine er stolte av meg.
Antar jeg. De har ikke sagt det ennå.
Foreldrene mine er stolte av meg fordi jeg er ganske høy.
Innvandrerforeldre elsker høye barn.
Det er favoritten deres.
De ser det som fremgang.
Som en bekreftelse på deres valg i livet.
Som en indikasjon på at ungen fikk næringsstoffer de aldri fikk.
Nå kan ungen stjele frukt fra litt høyere opp.
Jeg er takknemlig, og jeg vil gjøre dem stolte.
Det er tøft i denne bransjen.
Jeg prøver å gjøre ting jeg antar at voksne skal gjøre.
Nylig begynte jeg f.eks. å researche det folk kaller
"eiendom".
Fordi jeg hadde spart opp litt penger, tenkte jeg det var på tide
å kjøpe meg hus i Los Angeles. Kanskje det er innen rekkevidde.
Jeg undersøkte litt, og det viste seg at jeg må låne en million dollar.
Jeg er ny og naiv,
men om jeg må låne en million for å kjøpe hus, føles det som om
jeg ikke kan kjøpe hus.
Eiendomsmegleren sa: "Slapp av, vi skaffer deg et lån."
Så jeg skal søke om noe
som kalles jumbo-lån. Det er et faguttrykk.
På søknaden står det "jumbo".
Vi vet det er for mye penger når forretningsfolk bruker tegnefilmord.
For å få et jumbo-lån må du ha ekstremt med egenkapital.
Sprøtt nok var det noen som godkjente den.
Jeg ble godkjent for et jumbo-lån. Jeg var i sjokk.
Da jeg så det…
De tror jeg er god for det.
De tror jeg er god for én million, pluss 900 000 i renter.
Det er to millioner dollar de forventer at jeg skal gi dem i løpet av livet.
De vet noe jeg ikke vet.
Det er oppmuntrende.
Jeg skal ikke kjøpe hus, men som komiker elsker jeg å bli godkjent av fremmede.
Jeg er nysgjerrig,
hvem var den bankansatte?
Hvem var personen som gikk gjennom søknadene:
"Sheng Wang er en 42-årig taiwansk amerikaner
som prøver å slå gjennom som standup-komiker.
Det er dårlige odds.
Men i dag skal vi gamble."
Jeg heter Sheng Wang. Tusen takk!
Takk, alle sammen.
Tusen takk.
Ha det bra. Glad i dere.
Ha det godt.