Downloaded from YTS.MX
Я така щаслива й надзвичайно рада, і це для мене честь бути тут сьогодні
Official YIFY movies site: YTS.MX
й представити одного з моїх найкращих друзів
й одного з найулюбленіших коміків у цілому світі:
Шенґ Венґ!
Елі Вонг, друзі. Елі Вонг.
Дякую. Дуже дякую.
Я надзвичайно радий і вдячний, що стою перед вами.
З віком
ти багато чого робиш вперше.
Така природа дорослішання.
Але іноді робиш те, що ніколи не думав, що зробиш.
От нещодавно я купив штани в «Костко».
Це неабищо. Нова сторінка у твоєму житті.
Бо коли купуєш штани в «Костко», тобі вже на все начхати.
Саме тоді ми забуваємо про своє его й ступаємо на шлях духовності.
Так?
Люди часто говорять:
«Мене не обходить думка інших. Байдуже, що вони думають». Це лише балачки,
поки не підкріпиш їх купівлею штанів у «Костко».
Так ти даєш знати, що це залізно. Тобі справді начхати.
На ньому штани «Кіркленд».
Не жартуй із ним.
Штани «Кіркленд» означають дві речі.
Перше, ця людина робить усе, щоб вижити.
Друге, але вона вже не боїться смерті.
Бо «Костко» вчить тебе відпускати.
Перед тим, як зайти в магазин, мені треба помедитувати й налаштуватися.
Ми зараз потрапимо у вороже середовище.
Ти наперед знаєш, тебе чекає якась несправедливість.
Відверті звірства.
Не мовчи, якщо можеш, прийми те, що не можеш змінити. Хай живе «Костко».
Якщо не можу знайти паркування за вісім хвилин, я їду собі.
Забули. Нічого страшного. Сьогодні не мій день.
Я не наполягатиму. Це «Костко». Я поважатиму його, як океан.
Мої плани другорядні. Річ у місяці, припливах.
«Костко» більший за всіх нас.
Стільки змін довкола. Не знаю, коли це сталося.
Нещодавно я з'ясував, що тепер мій улюблений шоколадний батончик —
це «Маундс».
Дивно, правда ж? Бо всі знають,
що це жах.
Це жах, друзі.
Якщо ви не знаєте, що таке «Маундс», він як «Мигдальна радість»,
тільки без мигдалю.
І без радості.
Зате багато кокосу.
Ця цукерка волокниста, лялечко.
Може, у ній є пребіотики.
«Маундс» —
погана назва.
Не доганяю. «Мигдальна радість» теж їх.
Це головний інгредієнт плюс позитивна емоція.
«Мигдальна радість». Непогано. Хтось постарався.
Хто схвалив «Маундс»?
Вони взагалі бачили товар?
Бо він коричневий і грудкуватий.
Назва «Пагорби» виграє лише в назви «Бруси».
Я їм «Маундс» у дивний спосіб. Придумав ритуальчик.
Я відкриваю батончик, а потім підсипаю мигдалю.
Я окремо його купую.
А потім влаштовую собі радість.
Напихаю мигдалю в мій «Маундс». Куди більше, ніж в «Мигдалевій радості».
Напаковую, щоб на зубах хрустіло.
А потім їм, як собака ліки.
Чорт забирай, друзі. Чорт забирай.
Але є речі, які все життя
ти думав, що зробиш, але не вдається.
Лише зараз почав це розуміти. Донедавна
я думав, що матиму свій будинок.
Може, володітиму нерухомістю на обох узбережжях.
А тепер я такий: було б чудово, якби в мене була глибша мийка.
Я цього хочу. Я був у друга й кажу:
«Трясця, яка простора.
Така простора. Добре живеш, друже.
Вітання.
Закладаюся, коли ти миєш свої дека,
ніколи не заливаєш стільниці, так?»
Ви не знаєте, як я живу. У мене все інакше.
Неймовірно, скільки води витікає з дека.
Сказитися можна. Це завжди дивує.
Це наче оптична ілюзія.
Воно таке тонке, що не очікуєш підступу.
Мабуть, ти втомлений трохи відпускаєш контроль, так?
Раптом, бам! О ні! Тепер мої вітаміни в калабані.
Наступного разу, коли влаштуєш пожежу, забудь про відро, хапай деко.
Пригадую, коли я був молодший,
я заходив у книгарню в очікуванні дива.
У дитинстві я заходив у книгарню такий: дивіться, скільки всього я дізнаюся.
Дорослим я заходжу в книгарню:
дивіться, скільки всього я ніколи не знатиму.
Це важко. Важко бачити своє невігластво в алфавітному порядку.
Мені це не подобається.
Я у відділі «Вибір працівників». І я геть нічого не знаю
про Браянові улюблені книжки.
Це пригнічує, коли тебе оточує стільки знань одразу.
Ти це чітко бачиш, але нічого не можеш вдіяти.
Воно дражнить тебе, як стриптиз-клуб для мозку.
Я намагаюся трохи читати щовечора. Зробити це звичкою.
Єдина проблема, я надто швидко засинаю.
Книжки сильніші за мелатонін.
Дістань собі книжку, друже. Це приблизно 50 міліграмів на сторінку.
Природно, швидко діє. Серед побічних ефектів знання.
Вісім годин, нормально. Покладіть книжку на тумбочку біля ліжка.
Прокидаєшся серед ночі, бачиш книжку й засинаєш.
Ні, дякую.
Зараз час спати.
Я читаю одну книжку вже кілька тижнів. Досі на передмові.
Фактично я її не починав.
Передмова не рахується.
Я завжди беру книжку в турне,
на пляж пополудні, на пікнік, завжди приношу книжку.
Просто я її не читаю.
Я не начитаний, але мої книжки затерті.
Їм насправді добре. Я покажу тобі світ, крихітко.
Не знаю… Я став краще давати раду своєму часові.
Я не знаю, скільки ще років я проживу,
але враховуючи швидкість, з якою я читаю,
мені лишилось книжок вісім.
Мушу вибирати з розумом.
Мені прийшов імейл від «Нью-Йорк таймс»: «73 книжки, щоб прочитати влітку».
Я подумав: «Ви мене геть не знаєте».
Відписатися.
Сімдесят три книжки.
Цього літа я прочитаю одну книжку
або цей імейл.
Завантаження надто повільне.
Читаю надто повільно. Якби я міг її під'єднати.
Як у «Матриці». Пам'ятаєте той порт? Просто вставити туди шнур.
«7 звичок надзвичайно ефективних людей».
Я прокрастинатор. Це дуже погано. Це проблема.
Я навіть цей жарт недописав.
Це дуже серйозно.
Я боюся, що мої плани на життя
перетворяться на список домашніх справ.
Сумно було б, якби лікар сказав:
«Вам лишилося кілька місяців», а я такий: «Маю поквапитися,
щоб вставити в рамки ці знімки».
Я живу в голих стінах, наче найманий вбивця.
У мене є ціль, над якою я давно працюю. Я працюю над гарною поставою.
Це важко. Не знаю, чи вдасться.
Усе своє життя я сутулився,
бо я дуже сором'язливий.
Я хороший хлопець.
Як на мене, це вада.
Коли бачу, що хтось стоїть прямо, мені здається це неприродним.
Наче вони роблять це навмисно. Я думаю: «Що ти із себе корчиш?»
Я теж так можу. Я теж можу вдати, що вірю в себе.
Я так довго сутулився, що мені нормально, навіть комфортно.
Я надсилаю правильний сигнал:
«Гей, ніхто його не кривдив».
Ні, друзі. Він уже був зламаний.
Я почуваюся в безпеці.
Якщо ви не знали, я родом з Техасу.
Я виріс у Г'юстоні.
Вчився в одній школі з Бейонсе.
Сказитися, так? Бейонсе.
І я.
Збожеволіти. Бейонсе — це вже неабищо.
І ви дізнаєтеся, що Шенґ Венґ з того ж району.
Ого, скільки талантів.
Певно, у тій воді щось було.
Мене виховали в буддистській філософії, але я дуже відкрита людина.
Я ходитиму до будь-якої церкви з баскетбольним майданчиком.
Я так займаюся спортом. Граю в баскетбол для здоров'я.
Але не з будь-ким.
Щовівторка я зустрічаюся з певними друзями в парку,
бо ми відстійно граємо, і ніхто не хоче постраждати.
Це добра гра. Я нікого не ображаю, але багато регочу.
Так, бо мій розум хоче виробляти всі ті штуки, які тіло не спроможне.
Коли я ловлю м'яч, мозок каже мені: «Зробимо кроссовер,
зробимо розворот і дуже граційно покладемо м'яч у кошик».
А моє тіло таке: «Насправді ми відправимо м'яч за межі поля».
Втрата м'яча. Час реготати.
Це громадське місце.
Я не можу контролювати, хто хоче покидати в кільце,
але я одразу можу сказати, що не хочу з кимось грати.
Перший дзвіночок, якщо людина у формі.
Я такий: «Здоровий, так? Гаразд.
Це добре, друже. Добре для тебе. Певен, навички є.
Але тут потрібне інше.
Ні, хлопче, ми з друзями тут, бо всі ми хворі.
Високий тиск, рівень холестерину, діабет, жирова печінка.
Ми тут не в ігри граємо. Ми відстрочуємо смерть.
Повертайся з довідкою від лікаря».
Обожнюю цих хлопців. Вони для мене особливі.
Найвипадковіші друзі в моєму житті,
бо всі вони дорослі чоловіки,
яких я зустрів у парку.
Мої хлопці з парку.
Якби я планував пограбування,
це була б моя команда.
З двох причин. По-перше, ми граємо вже більше восьми років,
та не знаємо прізвищ один одного.
Вони й імені мого не знають. Мене звати Шенґ, а вони називають мене Ченґ.
По-друге, у нас багато досвіду й різноманітних навичок.
Ми рольові гравці, які знадобляться для пограбування.
Чорний, який займається освітленням елітного житла,
тож у нього є доступ до будинків знаменитостей у Лос-Анджлесі.
Фінансовий радник із Сальвадору, який допоможе відмити награбоване.
Мексиканський коп, щоб заважати слідству, якщо воно буде.
Є ще один хлопець, який нічого не вміє, але він білий.
У нього є сила, якої я не розумію, але…
він у команді.
Оце я розумію різноманітність, друзі.
Я більше не можу грати в баскетбол у сімейках.
Довелося повернутися до плавок.
Бо моє тіло переживає зміни.
І я дізнався, що мої яйця намагаються злиняти.
Я був дуже добрим до них роками. Давав їм забагато свободи.
Тепер вони прагнуть незалежності.
Я не можу цього дозволити. Мушу придушити повстання.
Укоротити повідець.
Я знаю це, бо одного дня на майданчику, посеред гри…
яйця вгатили мені по внутрішній частині стегна.
І було чутно гучний ляск.
Я дуже засоромився.
Я занервував, бо знав, що буде далі.
Хтось сказав, що це фол.
Я мусив пояснювати: «Ні, друже, я жертва.
І порушник».
Фол вільних яєць.
Тож…
Тож довелося купувати плавки.
Я їх не купував із середньої школи.
Давно вже. Мені було цікаво. Що змінилося? Що нового?
Я провів дослідження, знайшов нові плавки.
Ніякого гульфика.
Мене це заінтригувало.
Я не користуюся гульфиком.
Зазвичай коли мені закортить, надто пізно, щоб всиляти нитку в голку.
Мені треба одразу до пісуара.
У мене немає часу шукати потаємні двері.
Я їх придбав. Я був у захваті. Нові плавки без гульфика.
Та коли я відкрив упаковку, я зрозумів,
що купив трусики.
У чому різниця? Це м'які чорні трусики.
Це не те, що я хотів.
Так, вони налазять. Вони мого розміру.
Та вони надто сексуальні.
Про себе я такого сказати не можу.
Знаєте, як вони низько сидять ось тут, і як високо там.
Як огортають стегно ззовні й всередині.
Це для мене зовсім нові відчуття.
Це надихає, друзі.
Коли я вдягнув трусики, моя постава одразу виправилася.
А потім мимоволі я почав колихатися. Я просто почав…
Я тут ні до чого. У мене вселився дух трусиків.
Я просто вмістилище, друзі.
Гадаю, ми маємо передусім шукати щастя в житті.
Думаю, усі б лише виграли,
якби ми прийняли стрибки на скакалці як альтернативу бігу.
Світ був би кращим, правда ж?
Шкода, що ми відмовляємо собі в такому легкому способі порадіти.
Скільки кілометрів треба пробігти, щоб отримати кайф?
Ніхто не знає. Задофіґа.
Лише почнеш стрибати на скакалці, відразу добре.
Уявіть, як ви стрибаєте з трьома найкращими дружбанами.
Плече до плеча, ви в строю.
Ви банда з «Хору».
Гарно виглядаєте. Швидко рухаєтеся.
Це ефективно.
Я випив у барі перед шоу. Це десятихвилинна прогулянка.
Вісім хвилин на скакалці.
Приїхав сюди рано.
Мені трохи пізно починати дбати про здоров'я.
Я щойно почав використовувати
достатньо лосьйону для тіла.
Розумієте, про що я? Щоб справді зволожити все тіло.
Треба багато лосьйону.
Я завжди себе обділяв. Вважав, що стільки не заслуговую.
Я його економив.
Починаєш маститися зверху донизу, і на ноги вже не вистачало.
Потім я почав ходити в «Костко».
Це змінило моє життя. Лосьйон «Костко» — це скарб.
Він продається у великій упаковці.
Зазвичай зверху є зручний диспенсер.
Проблема в тому, що, коли використаєш дві третини пляшки, технологія не працює.
О ні! Залишилося багато лосьйону, але так просто його не дістанеш.
Диспенсер здох.
Доводиться відкрутити верх і використовувати диспенсер, як щуп.
Мені це не подобається.
Перейти від викачування до зачерпування принизливо.
Коли я качаю, я почуваюся безтурботним, багатим. Я такий…
Бум!
Решти не треба.
Коли я зачерпую, це як…
Я розумна тварина.
Я вмію користуватися інструментами.
Отже, треба крутити й тягнути одночасно.
Це як мастити тост китайською паличкою.
Я маю лосьйон для тіла.
Лосьйон для обличчя. Я пішов далі. Купив крем для очей.
Це наступний рівень.
Крем для очей — це серйозно, бо він коштує дорожче.
Більше, ніж будь-який лосьйон, що ви купили за життя.
Але він продається в малесенькій баночці.
Це треба якось виправдати.
Крем для очей наносять лише безіменним пальцем.
Він найм'якіший.
Бо це найлінивіший палець.
Він не колупає, не вказує, не матюкається.
Він…
Він лише…
Безіменний палець годиться лише для обіцянки й крему для очей…
який наносять м'якими доторками з напіввідкритим ротом, наче…
Має працювати.
Такий дорогий.
Стежу за однією зморшкою.
За останні роки в мене з'явилася одна зморшка.
Ось тут, друзі. Я не можу цього зупинити. Я у відчаї.
Намагаюся її підкупити: «Це крем для очей, але я тобі дам.
Лише тобі. Не кажи нікому».
Потім, звісно, залишається трішки крему.
Ти не хочеш його марнувати.
Тож, як доброчинний король, я такий: «Гаразд, доїдайте, селяни».
Я сплю на спині.
На спині. Бо не можна класти обличчя на подушки.
Від цього зморшки поглиблюються.
Тож я сплю на спині, але це не моя улюблена поза.
На спині так нудно. Ні до чого притулитися.
Ти просто лежиш там, як вампір.
Час від часу я все одно перевертатимуся.
Якщо був невдалий день. На день народження.
Щоб себе побалувати.
Це мій новий грішок. Я не курю,
але час від часу сплю на животі, як поганий хлопчик.
Ще один досвід дорослого життя, який я нещодавно пережив. Я повів…
Я повів свою дівчину на мамографію.
Регулярне обстеження на рак груді.
Це був її перший раз. Я майже нічого не знав.
Коли робиш мамографію, вони беруть твою цицьку
й кладуть на прес для тортильї.
А потім притискають кілька разів.
Це жорстоко. На диво, це рутинна річ.
Я подумав: «Ти лікар, чи ти готуєш паніні з цицьок?»
Це так боляче.
Коли моїй дівчині вперше розчавили цицьку, вона перднула.
Усі здивувалися, але…
Вона зробила те, що мусила. Вона захищалася.
Бо на неї напали.
Їй було не дуже приємно.
Усі знають про «бий або біжи», але іноді є третя опція — послати.
Тебе не навчать цього в школі. Тебе вчить цього вулиця.
Коли я почув
пердіння…
я одразу відчув сильне співчуття.
Багато емпатії до своєї дівчини, бо я знав, як їй болить.
Її больовий поріг приблизно як у мене,
але страх перднути на людях у неї значно сильніший.
Ось як їй було боляче.
Це занадто.
Ми прийшли до лікаря, щоб подбати про здоров'я.
Навіщо таке насильство?
У чоловіків усе інакше.
Коли обстежують чоловіків, що роблять? Торкаються яєць.
Запихають палець у дупу.
Це досить ненапряжно.
Так, це порівняно ніжно.
Я не проти.
Це для мого здоров'я.
Якщо я не помиляюся, більшість хлопців тут
і так обстежують себе заради розваги.
Щоб пореготати, з цікавості.
Пізнай себе.
Я веду до того, що отримати належний догляд
має бути легко.
Це не було б стандартом, якби було інакше.
Хлопці на таку процедуру не погодилися б.
Якби мені сказали: «Щоб перевірити тебе на рак, треба почавити тобі яйця»,
я б відповів: «Лікарю,
у мене його нема.
Я почуваюся добре. Вільно.
Усе гаразд. У нас усе добре. До зустрічі».
Неймовірно.
Медицина в наші дні неймовірна.
Та скільки ще разів ми читатимемо статтю
про те, як знайшли нові ліки проти раку,
які працюють лише на щурах?
Можна не друкувати цих статей?
Ви згодні, що їм не місце в людській газеті?
Ні, друзі.
Це щурячі новини.
Класичні щурячі новини.
Це чудово для щурячої спільноти. Повідомте їм.
Повідомте їм, але нам це знати не потрібно.
Я дізнався, що до 99,6% усіх цих досліджень
не можна застосувати на людях.
Тож ми вкладаємо купу доларів, часу в розробку всіх цих медичних ноу-хау
на радість ворогові.
Ми накопичили багато знань про щурів.
Ми застуду вилікувати не можемо,
але якщо ти миша з діабетом, екземою й подагрою,
тобі не треба ні про що хвилюватися.
Ти проживеш хороше життя. Ми з тобою. Ти щур.
Зараз добре бути щуром.
Важко бути людиною.
Особливо в цій країні. Наша система охорони здоров'я — це якась антиутопія.
Розумієте, про що я? Якщо отримаєш травму в Америці,
переконайся, щоб тобі добряче дісталося.
Достатньо добре, щоб отримувати виплати.
Найкраще в січні…
щоб вистачило на цілий рік.
Така гра. Так можна виграти.
Не постраждайте в грудні. Це для невдах.
У моєму житті був лише рік, один дивовижний рік,
коли я отримував виплати.
Я був у захваті: «До біса, я гратиму за гроші казино».
Час робити ставки.
Я відвідав купу лікарів.
Спеціаліста з проблем зі сракою.
До призначеного часу проблема вирішилася сама собою.
Я провів дослідження. Зі мною все було гаразд.
Я все одно пішов на зустріч. Лікарка це підтвердила.
Вона сказала: «Усе гаразд, але якщо хочеш, можу перевірити ретельніше».
Це було необов'язково.
Я вже й так заспокоївся.
Але потім я подумав про виплати.
Я згадав усі рази, коли страхова компанія лишала мене з рахунком на руках.
І я сказав: «Знаєте що?
Ідіть за лубрикантом».
Зробімо це.
Ходімо. Якщо я плачу за вхід, я покатаюся на всіх атракціонах.
Навіть на відстійних. Я тут до закриття.
Ми це зробили.
Ми зробили цю штуку.
Нічого не дізналися.
Це було необов'язково.
Вона виставила страховій велику суму.
Вона своє отримала.
А я задоволення — ні,
бо шлях до економічної справедливості не пролягає через зад.
Це не схоже на перемогу,
коли лежиш на боку, а лікар із пальцями у твоїй дупі такий:
«Так, те, що треба».
Це називається розплата.
Я завжди намагаюся обманути систему.
Навіть якщо це безглуздо.
Ось чому в мене є сокодавилка,
якою я не користуюся.
Бо дорослі в якусь мить усвідомлюють,
що їм потрібно харчуватися.
Але тобі може не подобатися поживна їжа.
Тобі хочеться якось змахлювати. Ти відкриваєш зелений сік.
Якщо питиму сік, це вирішить усі мої проблеми.
Ти купуєш сік у магазині й розумієш,
ой, сік мені не по кишені.
Я не заробляю на сік.
Від цієї покупки багато стресу.
Тож ти підраховуєш.
Якщо візьму сокодавилку, через 12 років я заощаджу мільйон доларів.
Що тут думати.
Ти розповідаєш друзям про свій задум,
вони пропонують тобі їхні сокодавилки, якими не користуються.
Тебе нічого не бентежить. Ти відмовляєшся.
Ти кажеш: «Ні, дякую. Це не така».
Ви не тямите. Я провів дослідження.
Я зроблю першокласну помилку.
Тож ти викидаєш 400 баксів на сокодавилку холодного віджиму.
Їдеш на фермерський ринок, береш усе найсвіжіше.
Воно свіже, бо брудне.
Тобі це подобається.
На фермерському ринку фрукти не блищать.
Матовий ефект.
Береш цей пильний урожай, ідеш додому, чистиш, промиваєш,
ріжеш на шматочки, давиш, миєш обладнання,
а за годинку кажеш собі: «Ніколи знову».
Нізащо, друзі. Нізащо.
Один раз весело пограти в Jamba Juice,
але я вже на пенсії.
З мене досить.
Сокодавилці кінець, бо я поставив її на холодильник
з усім цим дивним жирним пилом.
Знаєте цей пил? Цей вічний пил.
Він нікуди не подінеться. Колись це буде нафта.
Почуваєшся винним.
На моєму холодильнику 400 баксів. Неприємно.
Але це ще й терапія.
Тепер я вилікувалася.
Тепер я купую сік у магазині. Без проблем, без стресу.
Я такий: «10 доларів за пляшку? Так, це хороша ціна».
Я був на передовій. Я знаю, як це складно.
Дякую за службу.
Я витрачаю забагато часу й сил на незначні рішення.
Розумієте? Я був у Popeyes, обідав собі.
Це для мене задоволення, і я намагаюся його максимізувати.
Я оцінюю кожну їхню пропозицію.
Намагаюся знайти найкраще співвідношення ціни й втіхи.
Під час мого аналізу
заходить хлопець, не вагаючись.
Він замовляє одну грудку, два печива й газованку.
Це навіть не комбо.
Він нічого не заощадив на цьому замовленні.
Я був у шоку.
Я подумав, чорт, ти вибираєш у Popeyes?
Я хочу колись так розбагатіти.
Це моя мрія. Одного дня я хочу зайти в Popeyes і поімпровізувати.
Навіть не дивлячись у меню.
Лише задайте мені біт, і я замовлю від щирого серця.
Важко утриматися від фаст-фуду
під час туру.
Одного вечора після шоу я повертався в готель.
Відкрито було лише у Wendy's.
Навпроти готелю, але тільки для автомобілів,
а в мене машини не було.
У мене були гроші, надія та мої ноги.
Я заскочив туди.
З гарним настроєм.
Постукав у вікно. Кажу: «Ми обоє тут.
Зробімо те, заради чого ми тут».
Вони не зраділи.
Кажуть: «Ми не обслуговуємо піших».
Я спитав: «Чому?»
Вони відповіли: «Заради вашого здоров'я та безпеки».
Я сказав: «Мені намагаюся поїсти у Wendy's.
До чого тут це?»
Вони не відступали. Не обслуговували мене.
Урешті я викликав Uber, щоб прокотив мене довкола будівлі.
Я був точним.
Кажу: «Забери мене біля меню, висади біля віконця».
Це ваша машина?
Перепрошую, я принесу вам нагетсів.
Недавно я був у турне. У Канаді.
І в Канаді алкоголь можна купити лише в спеціальних державних магазинах.
Я цього не знав. Пішов на закупи.
Випадково купив шість банок безалкогольного пива.
Я мав здогадатися. Воно було кімнатної температури. Це дзвіночок.
Я у квартирі. Поставив п'ять у морозилку.
Одну поклав у миску з льодом. Реально охолодив.
Відкрив, зробив кілька ковтків. Думаю: «Щось не освіжає».
Я подивився на банку. Це навіть не алкоголь.
Це по суті ячмінний сік із бульбашками.
Я змирився. Подумав, що в мене буде тверезий вечір.
Скоро час лягати спати.
Я навіть незчувся, коли закінчив банку.
Я випив решту п'ять.
Прикінчив цілу упаковку.
Тоді я зрозумів, що геть утратив контроль над ситуацією.
Я ще й страждаю від неалкоголізму.
Це погано. Мені не вижити.
Я стану першою людиною, що втратила життя через зловживання водою.
Я маю схильність до залежностей. Не можу зупинитися. Правда.
Я надто призвичаївся до трави й алкоголю.
Треба щось із цим робити.
Друг недавно розповів мені про наркотик під назвою ДМТ.
Це дуже потужний галюциноген,
який має дати тобі уявлення, як це помирати.
Я досить відкритий, щоб спробувати його раз чи два.
Але навряд чи я колись призвичаюсь до ДМТ.
Бо що як я колись помру природним шляхом?
Через 45 хвилин я такий: «Брате, я нічого не відчуваю».
Що відбувається? Ми помремо чи ні?
Я не можу лежати тут цілий день.
Слабка штука.
Можете уявити, що ви мертві й не вражені?
Я вдячний. Я дуже вдячний за цю подорож і за стендап.
Я провів багато часу в Нью-Йорку.
Чудове місце, щоб розвинути комічний талант,
але куди гірше для існування, звичайно.
Коли я тільки переїхав,
я не знав, що кожного разу, коли продовжуєш оренду в Нью-Йорку,
ціна зростає, щоразу.
Я багато де жив.
У більшості міст орендодавці дають тобі кілька років,
щоб покращити своє життя.
Це розумно.
Орендодавці Нью-Йорка такі: «У тебе рік, щоб поліпшити життя на 10%.
Тобі варто поквапитися».
Десять відсотків, друзі. Це багато.
Щороку.
Це значний щорічний прибуток. Це сильний тиск.
Мої батьки ніколи так на мене не тиснули.
Наче я приїхав до Нью-Йорка, щоб мій орендодавець мною пишався.
Дивина. Наче моєю мрією було купити будинок для орендодавця.
Я йому цього бажаю. Бо він підштовхував мене.
Вірив у мене. Поселив у 16-у квартиру.
Це непростий бізнес. Постійні злети й падіння.
Пам'ятаю, якось я був такий схвильований.
Мені запропонували виступити в Бостоні.
Я загорівся.
Вони мали заплатити й дати грошей на дорогу.
Я отримав підтвердження на поїзд до Бостона.
Виявляється, цей квиток коштував більше,
ніж плата за мій виступ.
Я обламався.
Мене обступили темні думки. Я подумав: «Трясця.
Може, краще бути потягом.
Може, треба цим зайнятися, щоб досягти успіху.
Мій племінник буде в захваті.
Хай йому грець, я довіку буду дядьком року».
Почасти я роблю це, щоб надихнути таких, як мій племінник,
здійснювати свої мрії.
Як американський комік азійського походження.
Але бути першим азійським потягом американського походження?
Це новаторство.
Я люблю своє життя. Я вдячний.
Але, знаєте, іноді мені бракує стабільності старої роботи.
Я колись працював в офісі.
Найкраще в офісній роботі те, що можна друкувати.
Друкуєш усе, що маєш.
Тому я й пішов на роботу: щоб мені платили,
було медичне страхування, і я друкував для себе й близьких.
Я знаю, що у вас вдома є принтер. Він у всіх є.
Він лише для екстрених випадків.
Цей домашній принтер зараз відключений.
У пилюці.
Є лише блакитна фарба.
Усі документи виходять сині. «То ти архітектор?»
Удома я суворий до себе. Суворий.
Я завжди відмовляю собі в друці. Я такий: «Ні.
Ти це запам'ятаєш».
Коли я друкую вдома, відбираю сторінки.
Ніякого «друкувати все». Це на роботі.
Удома ми відбираємо сторінки.
Друкуємо з двох сторін.
Сіра шкала.
Щонайсвітліше. Хай краще бути невидимим.
Тому на роботі й весело. На роботі ти друкуєш швидко, вільно.
Ти такий відчайдух, готовий тиснути Ctrl+P цілий день.
Можливо, це не ті гроші, про які ти мріяв,
але друкуєш, наче ти справжній багатій.
На роботі головне бути марнотратним
без докорів сумління.
Ти нічого не відчуваєш.
Ви колись викидали документи, які щойно надрукували?
Натиснули «друкувати все», і ось він.
Свіжий стосик.
Ви колись викидали
теплий папір?
Це здається неправильним.
Може, краще зачекати, поки охолоне, перш ніж викидати в смітник.
Він щойно з'явився. Хай трохи поживе.
Та ти не вагаєшся,
бо офісне життя зробило з тебе гангстера.
Дивно, так?
Дивина. Тебе всіма способами намагаються контролювати на роботі.
Але друкувати можеш, скільки влізе.
Хіба це не підозріло?
Бо вони знають,
що мають залишити нам віддушину,
щоб ми не почувалися безсилими.
Не можна відбирати друк.
Друк — це єдине, що зупиняє революцію.
Коли мені кажуть: «Приходь у п'ятницю після Дня подяки»,
я такий: «Гаразд.
Гаразд, настав час самовидати мій обліковий запис у Gmail.
Гадаю, час зробити його резервну копію на папері.
Люди користуються хмарою, а я використаю дерева».
Повна відкритість, друзі.
Я мав двосторонній ремінь.
Це таємниця. Я мав один ремінь.
Колеги думали, що в мене їх два.
Якщо ви не знаєте, що це,
то це ремінь, чорний з одного боку й коричневий з іншого,
з пряжкою, що повертається.
Тож його можна носити з коричними класичними туфлями чи чорними.
Відрегулюйте пряжку. Пасує, люди помічають.
Так у житті й пробиваються.
Двосторонній ремінь для дуже особливого періоду в житті,
коли ти досить модний, щоб мати дві пари туфель,
але ще не готовий до двох ременів.
Це перехідний період. Колись усе зміниться.
Колись ти заробиш на два ремені.
Але поки що ти перевертатимеш.
Я…
Я хрещений батько.
Подруга зробила мене хресним своїх доньок.
А мою дівчину — хресною. Тепер ми маємо бути разом заради дітей.
Коли у твоїх друзів народжуються діти,
краще бути готовим.
Готовим знову читати вголос.
Не думайте, що це так просто.
Певен, ви вмієте читати. Справа не в цьому.
Річ у тому,
чи вмієте ви грати?
Ви можете говорити голосами різних персонажів?
Ви вмієте співати? Танцювати? Зберігати віру в себе,
працюючи над цілою постановкою для глядачів, які ніяк не реагують.
Я пішов до подруги. Думав, ми повечеряємо.
У якусь мить вони поклали маля.
Питають: «Хочеш почитати дитині?»
Я кажу…
«Ви теж слухатимете?»
Для кого ця вправа?
Мені дали книжечку про качечку.
Я ніколи її не читав. Я розпочав упевнено.
Я такий: «Качечка.
Качечка ходить перевальцем, накульгує й співає.
Вона виляє хвостиком і крильцями махає».
І весь час, поки я читав цю книжку, я намагався не звучати як той репер Е-40.
Але мені дуже хотілося.
Бо я думав собі, ці рими — вогонь!
Я хочу вшанувати цей вірш.
«Вона накульгує й співає.
Виляє хвостиком і крильцями махає».
Думаю, це дуже цінно.
Час, який проводиш із дітьми,
бо вони відкривають вам правду про вас,
яку ніхто більше не сміє вам казати.
Одного дня хрещениця сказала мені:
«Дядьку Шенґ,
у тебе жовті зуби й сірі лікті».
Я такий: «Доброго ранку.
Ми вже вивчили достатньо кольорів.
Ти молодець. Знаєш кольори.
Гадаю, час перейти до того, як чуйно повідомляти новини».
Якось мій племінник сказав: «Дядьку Шенґ, твій подих смердить, як пташки».
Це в'їлося мені в мозок. Від нього не позбутися.
Хлопець уже може голосувати. Минуло 15 років.
Було навіть болісніше від того, що це нісенітниця.
Це поетична абстракція.
У мене так смердить із рота, що це підштовхнуло дитя відкрити метафори.
Важко, коли діти жорстокі. Це дуже важко прийняти.
Розумієте? Бо вони такі юні.
Такі невинні.
Їм не промили мізки релігією, расизмом чи політикою.
Це чиста ненависть.
Усе чисто. Ти це заслужив.
Бо їх послав Бог.
Якось я був на весіллі.
Добре проводив час.
Подруга познайомила мене з племінницею.
Коміком-початківцем.
Мене питають: «Може, виступиш для неї?» Я кажу: «Ні. Ми на весіллі.
Це не той контекст і не та аудиторія.
Я цього не робитиму».
А ця дівчинка каже: «Ти не смішний, і ти шахрай».
Це мене зачепило.
Глибоко ранило. Вплинуло на мій настрій. Я все не міг забути.
З вами бувало, що дитина така жорстока до вас,
що ви починаєте божеволіти?
Ти починаєш вигадувати, як можна законно помститися.
Я не збирався поспішати. Я думав: «Дівчино, колись ти поплатишся.
Так. Мабуть, я припиню сортувати сміття.
Може, я не проти зміни клімату.
Сподіваюся, ти любиш спеку!»
Я не вмію давати раду негативу.
Це не те, чим я хочу займатися.
Останній раз, коли я втратив самовладання,
у пориві люті
я жбурнув затички для вух в інший кінець номера в готелі.
Якщо вам щось відомо
про гнів
чи фізику,
то ви знаєте,
що в жбурлянні поролону
мало радості.
Жодної розрядки.
Ти просто підтверджуєш, що ти злий і геть дурний у цю мить.
Це була сімейна відпустка.
Я ділив номер із татом. Я знав, що він хропить.
Я взяв затички. Я був готовий.
Але якось я прокинувся, і однієї затички не було.
Я все оглянув. Не зміг її знайти.
Я подумав, що одна мені ні до чого.
І зі злості жбурнув її в темряву.
Я заліз назад у ліжко й знайшов іншу в простирадлах.
Я подумав, це вже не допоможе. Кинув її кудись.
Я лежав.
Я не спав.
І через багато часу я розбудив урешті тата.
Це дуже непросто ситуація,
бо ти маєш пояснити тому, хто щойно лежав без свідомості,
що він три години був гівнюком.
Вони вважають себе невинними.
Вони всім серцем вірять, що невинні.
Насправді це маніпуляція. Вони дивляться на тебе, наче ти монстр.
Тато такий: «У чому проблема?»
Я такий: «Дивно, що ти не знаєш».
Але це нічого, бо я тебе записав. У мене є тригодинний…
У мене тригодинний документальний мінісеріал про те, як ти
вмираєш уголос.
І в останню секунду ти знову обираєш життя.
Ти повернувся до нас.
Ти робив це знову й знову.
Ти душив себе, а потім рятував себе знову й знову.
Це якесь жахіття.
Я невинний свідок.
Першу годину мені було страшно. Я непокоївся.
Час від часу хропіння припинялося. Яке полегшення.
Але з'являлася думка:
«Може, він помер?»
Другу годину я такий: життя або смерть. Будь ласка, вибери щось одне, і забудьмо.
Третю годину я витратив на дослідження.
Викривлені перегородки.
Штучна вентиляція.
Я просто міркував. Просто думав про це.
Як хропіння
пережило еволюцію?
Це якась нісенітниця.
З біологічного погляду тебе тут не має бути.
Не думаю, що тобі місце в генофонді.
Це погана риса для виживання.
Ти непритомний!
І ти голосний.
Ти ідеальна здобич.
Тебе вже дуже давно мав би з'їсти уві сні шаблезубий тигр.
Ти видаєш місцеперебування групи.
Ви колись пробували скопіювати хропіння?
З певною метою.
Бо наступного ранку, навіть на повній гучності
ваш запис не зовсім може передати те, що відбувалося.
Ти кажеш: «Не зважай на запис. Я зроблю це наживо.
Я покажу тобі, що ти зі мною зробив».
Ти намагаєшся хропіти якомога сильніше.
Але через дві секунди починає сильно боліти.
Ти не витримаєш.
Тоді ти усвідомлюєш, що це диявольська суперсила.
Це якесь диво, що хтось може хропіти всю ніч
і прокинутися відпочилим.
І вони просто йдуть собі неушкодженими.
Здається, кров мала б бути всюди.
Окрім цієї історії з хропінням,
загалом я більше спілкуюся з батьками.
І тим, що нас об'єднує, на диво є
фрукти.
Дорослі азійці люблять фрукти.
Будете знати.
Якщо хочете зустрічатися з літнім азійцем, вам краще знати, що зараз доспіває.
Вам краще знати, що зараз солодке й соковите.
Кожен американець азійського походження пам'ятає,
як батьки відправляли їх красти фрукти з сусіднього подвір'я.
Я люблю це згадувати.
Я знав, що це неправильно, але було весело.
Знаєте? І я розумію.
Мої батьки — іммігранти з Тайваню.
Вони виросли в бідності. У дитинстві в них нічого не було.
У дитинстві мама не цікавилася власним днем народження,
бо єдиним її подарунком було куряче яйце.
Моє дитинство було геть іншим.
На мої дні народження були торти, подарунки. Найкращий друг ночував у мене.
Вночі ми виходили й кидалися яйцями в будинки.
Як далеко ми просунулися за одне покоління.
Це великий крок уперед від дня народження з одним яйцем
до мого привілейованого життя.
Це неймовірно.
Я дуже вдячний за те, що мої батьки іммігрували,
та попри всю вдячність,
я не знаю, чи зробив би це для власних дітей.
Так багато незручностей.
Багато страждань і жертв, так?
Можете уявити,
покинути дім?
Подумайте, що це означає покинути
власний дім.
Ти покидаєш сім'ю, друзів, громаду.
Ти залишаєш усе, що знаєш.
Переїжджаєш у геть чужу країну, мови якої не знаєш,
лише задля того, щоб нащадки мали більше можливостей.
А тоді твоя дитина йде в стендап-комедію.
Це вбиває.
Вони гадки не мали, що є такий ризик.
Коли вони вирішували залишатися чи їхати,
вони не уявляли, що вона знайде геть новий спосіб бідувати.
Ви забезпечуєте все необхідне для успіху.
Вона може навмисно обрати важке життя.
Вони послали мене в коледж. Я маю бізнес-ступінь.
Я грався з їхніми надіями й мріями аж до випуску.
А потім я такий: «Жарт!
Я пожартував, мамо».
Моя мама навіть не знає, що таке стендап-комедія.
Вона каже друзям, що як клоун, який розмовляє.
Але вони пишаються мною. Батьки пишаються мною.
Гадаю. Вони поки не казали.
Мої батьки пишаються мною, бо я високий.
Батьки-іммігранти люблять високих дітей.
Це їхній улюбленці.
Вони вважають це прогресом.
Підтвердженням їхнього життєвого вибору.
Це вказує на те, що дитина отримала поживні речовини, яких не отримали вони.
Тепер дитина може красти фрукти з трохи вищої гілки.
Я вдячний.
Я хочу, щоб вони пишалися мною. Правда.
У цьому бізнесі важко. Я верчуся.
Я намагаюся робити те, що, як мені здається, роблять дорослі.
Недавно, я почав досліджувати те, що люди називають
«нерухомістю».
Так? Бо я заощадив трохи грошей,
і мене змусили повірити, що час
подумати про купівлю будинку в Лос-Анджелесі.
Мабуть, це мені до снаги.
Тож я перевірив, виявилося, що мені треба позичити мільйон доларів.
Я новачок і наївний у цій справі,
але якщо мені треба позичити мільйон, щоб купити будинок, це означає…
що я не можу купити будинок.
Мій агент сказав: «Нічого страшного. Дістанемо іпотеку».
Тож я подумав, що подам заяву
на те, що називається слоновий кредит.
Це технічний термін.
На заяві так і написано «слоновий».
Це надто багато грошей,
коли бізнесмени використовують слова з мультиків.
Якщо ти хочеш отримати слоновий кредит, перший внесок має бути скаженим.
Це божевілля, але хтось його схвалив.
Мене погодилися дати слоновий кредит. Я був у шоку.
Коли я це побачив, я такий…
Вони вирішили, що я його потягну.
Вони вважають, я потягну мільйон плюс 900 000 відсотків.
Вони очікують, що за життя я поверну їм два мільйони доларів.
Вони знають те, чого не знаю я.
Це підбадьорює, розумієте?
Будинок я не куплю але, як комік,
я люблю отримувати схвалення від незнайомців.
Мені так цікаво,
хто той кредитний експерт?
Що то за людина, яка розглядала заяви в банку,
типу, «Шенґ Венґ — 42-річний американець тайванського походження,
який намагається досягти успіху в стендапі».
Це погана ставка.
Але сьогодні ми пограємо.
Я Шенґ Венґ. Дуже дякую всім!
Дякую всім.
Я це ціную.
Будьте здорові. Люблю вас усіх.
Бережіть себе.
Переклад субтитрів: Людмила Речич