Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nečekali, že budu žít.
Narodil jsem se o dva měsíce dřív.
Když dospěli k závěru, že nepřežiju…
můj otec se vrátil domů…
s krabicí od bot.
Připravovali se na to, že mě pohřbí.
Jsem přesvědčený o tom,
že můj život je plný víc než pár nádherných, nepopsatelných zvratů.
Můj svět byl prostý.
Netušil jsem, že existuje něco jako elektřina.
CAT ISLAND, BAHAMY
Netušil jsem,
že vám do domu může trubkou proudit voda.
Svět jsem poznával jeho pozorováním.
Viděl jsem stvoření. Viděl jsem ptáky.
A musel jsem sám přijít na to, co jsou zač.
Byl jsem nejmladší z dětí
a samozřejmě jsem to schytával nejvíc.
Ale byl jsem nejmladší
a často jsem zůstával doma sám,
když šli rodiče na pole.
Pěstovali rajčata.
Dostalo se mi jen málo vzdělání. Velmi málo.
Vše, co jsem znal, co se týče hodnot a toho, co je dobré a co špatné,
a kým jsem, jsem se musel dozvědět od rodičů.
Neustále jsem je sledoval.
Jak se k sobě chovali. Jak o sebe navzájem pečovali.
Jak se chovali ke svým přátelům.
Jak se chovali k lidem ve vesnici.
A já se tomu snažil co nejvíc přiblížit,
protože jejich chování neslo ovoce.
Floridská vláda uvalila embargo na rajčata z Baham.
Tátův byznys se rozpadl.
Proto mou matku a mě poslal do Nassau,
aby tam našla cenově dostupné bydlení.
NASSAU, BAHAMY
Když jsme připlouvali do přístavu, zaznamenal jsem pohyb.
Vypadalo to jako brouk, který se šine ulicí.
Zeptal jsem se matky: „Co je to?“
A ona odpověděla: „To je auto.“
„Co je to auto?“
Popsala mi to. A já byl jako u vytržení.
V ulicích jsem viděl výlohy s množstvím krásných věcí.
Ale pak jsem uviděl jednu ženu.
Stála proti jiné ženě, která vypadala přesně jako ona.
A ta všechno opakovala po ní.
Zjevně tam bylo zrcadlo.
Ale já… Netušil jsem, že existuje něco jako zrcadlo.
Rozumíte? Nevěděl jsem, co je zrcadlo.
Nepřemýšlel jsem o tom, jak vypadám.
Viděl jsem jen to, co jsem viděl.
Na Cat Islandu byl jen jeden běloch.
V Nassau jsem potkal i další bělochy,
ale ti byli v menšině.
Černoši tvořili 90 % obyvatelstva.
Stýkal jsem se se skupinkou kluků v mém věku.
Během pár měsíců
tři čtyři z těch kluků skončili v nápravce.
A můj táta dospěl k závěru, že se nejspíš řítím do problémů.
Poslali mě do Miami na Floridu.
Ve svých 15 letech jsem s pocitem sebeuvědomění opustil Bahamy.
Deset a půl roku jsem žil na Cat Islandu.
A pak čtyři a půl roku v Nassau.
Do Miami na Floridě jsem tedy přijel s pocitem sebeuvědomění.
A od chvíle, co jsem vystoupil z lodi, mi Florida začala říkat:
„Nejsi tím, kým si myslíš, že jsi.“
POUZE PRO BAREVNÉ
Když vyrůstáte v komunitě na Cat Islandu,
kde jsou samí černoši,
vše, co znáte a vidíte kolem, je silné, dobré, vlídné a černé.
Neplatí tam žádná nadřazenost rasy.
Protože takový byl jeho pohled na svět i přesvědčení,
choval se úměrně tomu.
Vždycky měl za to, že je tím, kým je.
A kvůli tomu se občas dostával do malérů.
Poslali mě k bratrovi, jedinému příbuznému, co jsme tam měli.
Sehnal mi práci poslíčka v obchodním domě Burdines v Miami.
Řekli mi jméno té dámy a…
Tak jsem nasedl na kolo a jel na Miami Beach.
Dorazil jsem na tu adresu, šel nahoru k vchodovým dveřím
a zazvonil.
Ta paní vyšla ven a řekla:
„Co děláš u předních dveří?“
A já odpověděl… „Přivezl jsem vám balíček.“
Řekla: „Běž k zadnímu vchodu.“
A zabouchla mi dveře před nosem.
Celá ta otázka rasy v Americe pro mě byla něco nového.
Vůbec jsem to nechápal.
Proč jít k zadnímu vchodu, když ona stojí přímo tady?
Ale zabouchla mi před nosem a já nevěděl, co dělat.
Rozhodl jsem se, že ten balíček nechám na prahu.
Večer po práci jsem se vracel k bratrovi domů.
Už byla tma.
A v domě se nesvítilo.
Bylo mi to divné, ale šel jsem ke dveřím.
Jeho žena otevřela dveře, popadla mě,
stáhla mě dovnitř na podlahu
a přibouchla dveře.
Zeptala se: „Cos to provedl? Cos dneska provedl?“
A já řekl: „Nic. Co jsem provedl?“
Řekla: „Byl tu Klan. Cos dneska provedl?“
Rozhodl jsem se odjet z města. Chtěl jsem pryč.
Hodil jsem pár kousků oblečení
do čistírny.
Šel jsem na jedno místo, které bylo v bělošské komunitě.
Cestou zpátky jsem šel na zastávku autobusu,
ale autobusy už nejezdily.
Hned vedle mě zastavilo auto,
které bylo plné policajtů.
Zeptali se: „Co to děláš?“
Řekl jsem, že chci jen svézt zpátky do města.
„Co tady děláš?“ Všechno jsem jim vysvětlil.
On vytáhl pistoli,
vystrčil ji ven z okénka…
a přiložil mi ji přímo k hlavě.
Sem.
A pak se zeptal svých kolegů:
„Co s tím člověkem uděláme?“
Ale nepoužil slovo „člověk“.
Řekl: „Když tě necháme jít,
vrátíš se tam, odkud jsi přišel,
aniž by ses ohlédl? Zvládneš to?“
A já řekl, že ano.
Řekl: „Jedinkrát se ohlédneš, a zastřelíme tě.“
Kdykoli jsem na příštích 50 blocích míjel okno,
jen jsem k němu stočil pohled
a viděl za zády to policejní auto.
Drželi se mě…
až k malé ulici,
kde bydleli moji příbuzní.
A potom prostě odjeli.
Během pár měsíců
jsem musel změnit svůj pohled na život.
Začalo mi docházet, kdo má moc.
A byl jsem svědkem jejího použití.
To už jsem věděl, že musím z města.
Že musím pryč.
Nebyl jsem si jistý, jestli někdy najdu místo,
kde to bude jiné než na Floridě.
Pár kluků mi vyprávělo o místě,
které nám nabízí spoustu různých příležitostí.
New York.
Přijel jsem na autobusové nádraží
na rohu 50. ulice a 8. Avenue.
Vyšel jsem na ulici
a to místo mě úplně uchvátilo.
Přistoupil ke mně nějaký Afroameričan.
Zeptal se: „Jak se vede?“ „Fajn.“
„Kam máš namířeno?“
Řekl jsem: „Můžete mě nasměrovat do Harlemu?“
Odpověděl: „Ano. Běž tam dolů a jeď metrem linky A.“
Díval jsem se na to skepticky, protože řekl: „Běž dolů.
Po schodech do podzemí.“
Povídám: „Dobře.“
Šel jsem dolů velmi nejistě.
Pak jsem zaslechl jakési rachocení.
A v mžiku přijel vlak…
Odvezl mě na 116. ulici, kde jsem vystoupil.
Šel jsem po schodech nahoru za lidmi, co vystoupili taky.
A najednou jsem byl v Harlemu.
Kam jsem se podíval, byli černoši. Zdravil jsem a oni mi odpovídali.
Byl jsem nadšený.
Černošští umělci v Harlemu zářili.
KULTURNÍ KRITIK, HUDEBNÍK
Uvědomovali jste si tu význačnost kolem.
Však víte, Ellington.
Lena Horne. Billie Holiday.
Všude kolem byly superhvězdy.
Vnímali jste jejich význam.
Měli jste to přímo před očima.
Takže takto vypadala ta éra,
která čekala na Sidneyho Poitiera.
Hledal jste tu slávu.
- Přišel jsem sem hledat. - Hledat.
Musím říct, že mé hledání bylo dlouho marné.
Na rohu 49. ulice a Broadwayské byl bar a gril.
V okně stálo „hledáme umývače nádobí“.
Vešel jsem a zeptali se mě: „Kdy můžeš začít?“
„Můžu začít hned.“
A tak mě najali.
Nejen že mi dali práci, ale platili čtyři babky za noc.
A mohl jsem se tam najíst.
Po své první odpracované noci jsem šel na autobus.
NÁDRAŽÍ RESTAURACE
Šel jsem se vyspat na záchodky.
Bývaly tam placené toalety, které stály niklák.
Hodil jsem tam niklák a vešel dovnitř.
Sklopil jsem prkénko, posadil se a nohy jsem si opřel o dveře
a takhle jsem spal.
Netřeba dodávat, že nepohodlně.
Jednoho večera jsem seděl vedle kuchyně
a četl noviny.
Jeden z číšníků viděl, jak tam sedím.
Povídám: „Snažím se zlepšit ve čtení.“
A on na to: „Chceš, abych četl s tebou?“
Každý večer,
za mnou ten muž, židovský číšník, přišel,
když jsem si četl noviny,
a seděl tam se mnou, dokud jsem se pořádně nenaučil číst.
Byl to pro mě takový začátek cesty.
Když přestanete bojovat, lidé vás začnou ignorovat.
Ale když vidí vaši snahu,
někdo vás vezme za ruku
a dodá vám malé povzbuzení, které potřebujete.
Vždycky to tak je.
Na 125. ulici v Harlemu jsem si koupil noviny Amsterdam News,
černošské noviny se stranou s inzeráty.
V té rubrice inzerovaly podniky, kde jsem sehnal práci.
Práce umývače nádobí, vrátného,
všechno možné, co jsem mohl dělat.
HLEDÁME HERCE
Na protější straně stálo: „Hledáme herce.“
Tak jsem si řekl: „Můj bože. Chtějí herce?
Co bych coby herec dělal?“
Vydal jsem se na tu adresu a zaklepal na dveře.
Po chvíli vyšel nějaký muž.
Chlap jak hora. Obr. Byl to Frederick O’Neal.
SPOLUZAKLADATEL
Šel jsem dál. Vstoupil jsem na jeviště a nalistoval danou stranu.
On otevřel další scénář. Seděl v hledišti.
Otevřel na tu stránku a řekl: „Přečtěte Johna.“
Uviděl jsem „John“ a povídám: „Tak jo.“
„Řekl: ‚Kam jdete?‘“
Byl… Pěkně ho to rozčílilo,
a tak mě odtamtud vyhodil.
Řekl: „Co takhle přestat marnit můj čas a jít radši umývat nádobí nebo tak?“
A v té chvíli jsem se stal hercem.
Povídám: „Stanu se hercem.
A pak se vrátím a ukážu mu.“
Četl jsem, že jste v NY bojoval s přízvukem.
Můžete předvést, jak jste mluvil?
Repliku… „Jdu domů.“
Když jsem byl malý, říkali jsme: „Jdu dom.“
Pokud jsem chtěl hrát, musel jsem se toho zbavit.
Zbavil jsem se toho sám.
Koupil jsem si rádio za 14 dolarů.
A vyhledal jsem si muže jménem Norman Brokenshire.
Norman Brokenshire četl zprávy.
Měl nádherný hlas.
ŽIVĚ
Hezký den, dámy a pánové. Jak se máte?
Tady Norman Brokenshire.
Poslouchal jsem jeho… A po chvíli jsem to po něm opakoval.
Pracuju u mikrofonu víc než 25 let
a můžu vám říct, že je to náročné.
Svůj přízvuk jsem téměř úplně ztratil.
Chodil jsem ven a kupoval si knihy
a nějak jsem se s tím scénářem popral.
Vrátil jsem se a zúčastnil se konkurzu.
A oni mě vzali.
Divadlo, herectví a lekce herectví pro mě byly terapií.
Chodíval jsem tam po práci v Garment District
nebo v kterémkoli ze 14, 18 podniků, kde jsem pracoval.
Večer jsem chodil na kurzy a učil se scény.
V té době, kdy mi bylo 17, 18 let,
mi herectví nabízelo prostor, kde jsem se mohl předvést,
dát průchod svým frustracím
a vylít trochu z toho zmatku a bolístek
do fiktivní postavy.
To je něco, čím se myslím odlišuju od ostatních.
Tady můžu být kýmkoli,
člověkem z různých společenských vrstev,
které mi tehdy byly zapovězeny…
Ta iluze mi poskytovala možnost odvety.
Tyrane, ukaž svou tvář.
Jak zní tvé jméno?
To, co se vytratilo, je černošské divadlo.
Macbeth, jméno mé.
Od poválečného období až do 80. let
bylo černošské divadlo hlasem černého umění.
American Negro Theatre předcházelo…
SPISOVATEL, HISTORIK
…Negro Ensemble Company a dalším společnostem.
Bylo to místo, kde mohli mladí talenti vystupovat
a trénovat.
Černošským divadlem prošel každý.
Až v 90. letech bylo možné obsadit černošského herce,
který nezačínal v černošském divadle.
Šel jsem na konkurz.
HLAS HARRYHO BELAFONTA
Na druhém konci místnosti jsem uviděl poněkud nevrlého černocha.
Nebyl moc nadšený, že mě vidí. Při pohledu na něj mi došlo,
že s tímhle chlápkem budu muset soupeřit do konce svého života.
Rozhodl jsem se, že se musím přiživit na Sidneyho slávě…
a nechat se vést k velkým zážitkům.
A…
To napětí.
Mezi tátou a Harrym je silné přátelství. Neuvěřitelné.
Znají se už od počátku American Negro Theatre.
DCERA
Byli to nejlepší přátelé,
kteří spolu pak s přestávkami nemluvili.
Byli jako manželský pár. Víte…
Odloučili se. Rozvedli se. A pak se zase dali dohromady.
- Občas se neshodneme. - Jo.
A to myslím vážně. Občas se opravdu nepohodneme
kvůli různým věcem.
Ale vyměňujeme si své názory.
Za těch 26 let jsem se od tohohle chlapa hodně naučil.
Mám dojem, že i on ode mě něco pochytil.
Jsme umělci. Já mám ego. On má ego.
To jo, zlato.
Takže…
V 18 letech jsem vycházel z Birdlandu
a spatřil Sidneyho, Harryho Belafonta a Marlona Branda.
No páni. Bylo to jako historie. Historie.
Byli jsme nespoutaní. Jako všichni v té době.
Milovali se a hádali se.
Sblížili se. A zůstali si blízcí.
Pracovali spolu.
A házeli po sobě vražedné pohledy.
A to dělají i teď.
Hráli jsme hru Days of Our Youth.
Sidney byl můj náhradník.
Hráli jsme samozřejmě zadarmo. A já měl práci.
Práci pomocníka uklízeče.
Jednou večer měli představení.
Harry Belafonte měl hlavní roli. Měl pokračovat.
V té době taky dělal popeláře.
Povolali ho na směnu, kterou musel vzít.
Táta byl náhradník, a tak zaujal jeho místo.
Ten večer byl náhodou v hledišti producent z Broadwaye,
který hledal herce do hry Lysistrata.
A obsadil mého tátu.
Harry byl pak pěkně naštvaný.
20th Century Fox vyslalo na východ hledače talentů.
Viděli Sidneyho.
Vzali ho do Kalifornie na kamerovou zkoušku a zbytek je historie.
Kdykoli něco řekne, abych ho usadil, připomenu mu,
že jeho kariéra je postavená na smetí.
Někdo by mohl zahořknout, kdyby se mu nevedlo tak jako vám.
Já si vedu dobře a jsem zahořklý.
- Ahoj, Lefty. - Luthu. No páni. Hledal jsem tě.
NENÍ CESTY VEN
Začínal jsem s Joem Mankiewiczem.
REŽIE
- Čau, Brooksi. - Dobrý večer.
Chtěl natočit film o černoších v Americe.
Byl to velmi zajímavý film. První svého druhu.
Hrál jsem mladého černošského lékaře v losangeleské nemocnici.
Jsem doktor Brooks.
Jo, říkali, že tu budete.
Bylo to vážně něco neotřelého.
Chci bílýho doktora, ne jeho.
Když zhasneme, nepoznáte rozdíl.
- Nemám snad žádná práva? - Ne!
Někteří z branže neměli kuráž natočit takový film o černoších.
Bylo zvykem
využívat černochy tím nejneuctivějším způsobem.
Dokážu jíst bramborovou kaši i bez nože a…
- Nech blbostí! - Já…
Pokud jste ve 40. letech chtěli hrát ve filmu, museli jste být zábavní.
Stepin Fetchit.
Mantan Moreland.
Pane Bille, musím? Můžu tu zůstat s vámi?
Ne. To by asi nebyl dobrý příklad pro ostatní sloužící.
No jistě.
To byly hvězdy… Černošské hvězdy své doby.
Kdo nebyl vtipný, nedostal práci.
Mantan Moreland, Stepin Fetchit a Hattie McDaniel.
Když jsem začínal, věděl jsem, jak moc trpí,
když vyslovují některá slova a chovají se, jak se chovají.
Jeffe, většího lenocha jsem neviděl.
Pane Franku, nejsem línej. Jen relaxuju.
Hollywood byl, co se týče černochů, necitlivé místo.
Neopouštěj mě.
Hattie McDaniel byla nominována v roce 1939 a vyhrála.
Věděla jsem, že nemá přístup do hotelů a tak.
DCERA
Věděla jsem, že role služky,
i když ji hrála skvěle,
byla maximum toho, co se od lidí, jako byla ona, chtělo.
Moc vám děkuji…
Sidney podle mě nikdy neměl roli přisluhovače.
Nikdy nekoulel očima.
Nikdy nesklonil hlavu.
Nikdy neřekl nic vtipného.
Sledujete člověka ve světě,
ve kterém nemá moc co říct.
A ukázalo se, že má.
Kdykoli někdo v nemocnici zemře, vykřiknou „vražda“.
- Když křičí na mě, je to jiné. - Musí být. Jste doktor.
Nekřičí na doktora, ale na negra.
Filmy se změnily už v den, kdy se objevil.
Rozumíte?
V životě jsem neviděl černocha jako on.
On… Jo, dokázal něco, co prostě nemělo obdoby.
Motivovala mě spousta věcí.
Pocházím z velmi chudé rodiny.
Z chudé, nevzdělané rodiny z Karibiku.
A moje chudá, nevzdělaná rodina v Karibiku pohlížela na Ameriku
jako na místo, kde se v ulicích válí zlato.
A jakmile jste nějaké sebrali, museli jste část poslat domů.
A protože já nemohl poslat nic,
vypěstoval jsem si vůči domovu příšerný, neurotický postoj.
Odřízl jsem se.
Nepsal jsem, protože jsem neměl co vložit do obálky.
Chová vůči svým rodičům hlubokou lásku a respekt
a vždycky ho myslím trochu tížilo,
že strávil osm let od domova.
Rodiče jsem poprvé spatřil po osmi letech.
Rodina se tehdy sešla v kině v Nassau, aby zhlédla můj první film Není cesty ven.
Ano, je to důležité.
Bylo to poprvé, co moji rodiče viděli film.
Musela to pro ně být úplná fantazie. Sen.
Nejsem si jistý, kolik z toho konceptu pochopili.
Naprosto je to uchvátilo.
Vykřikovali: „To je můj kluk!“ A tak podobně.
Po tom první velkém úspěchu jsem zase v Harlemu umýval nádobí.
Navzdory tomu jsem měl stále víru v sebe sama i v budoucnost.
Dost od každého na to, abych si vzal krásnou Juanitu…
29. DUBNA 1950
…a uspořádal si svůj život.
Brzy se nám narodilo první dítě
a další bylo na cestě.
Myslím, že moje matka byla velká optimistka
a táta tak trochu pesimista.
Ale její optimismus ho přemohl.
Fascinovalo ho, jak dobrý měla odhad na lidi.
A to, že bezvýhradně milovala lidi,
zaujalo jeho představivost.
Byla jsem jediná dívka a černoška
ve svém ročníku na Kolumbijské univerzitě.
Měla jsem dva vroubky…
Napsala jsem esej
o situaci černochů a bělochů ve Spojených státech.
Zeptali se: „Kde jste vzala všechny tyhle myšlenky?“
Já řekla: „Od lidí, co to prožili.“
Když jsem se potkala se Sidneym, měl za sebou jen třetí třídu.
Vždycky byl připraven se učit.
Potřeboval rozumět všemu,
co mu přišlo na mysl.
A já se ho snažila neustále zásobovat vším,
co podle mě nevěděl
a co by mu mohlo pomoct.
Pak mohl začít reagovat na filmy, které mu nabízeli.
Řekla jsem: „Všechno není o penězích.“
Nabídli mu roli ve filmu. Myslím, že od Martyho Bauma.
DCERA
A on ji odmítl.
Marty Baum řekl: „Promiň, ale nechápu to.
Tahle role ti vynese víc peněz, než si vyděláš za rok.“
Zrovna jsme čekali druhou dceru.
Mé druhé dítě.
A já neměl peníze.
Nabízeli mi roli domovníka,
což je… Na tom by nebylo nic špatného.
Ale ve scénáři byla napsaná vražda.
A vrahové nebo lidé, kteří o ní věděli…
nebo byli s těmi vrahy spojováni,
měli za to, že já, domovník, jsem tu vraždu viděl.
V tom příběhu někdo zavraždil domovníkovu dceru
a ten domovník neměl možnost mluvit o tom, co cítí poté,
co mu na trávník pohodili tělo jeho dcery.
Odmítali změnit scénář,
aby mu dopřáli šanci na to reagovat.
A tak řekl: „Reginald Poitier by nikdy nedovolil,
aby jeho dítě někdo pohodil na trávník,
a on k tomu neměl co říct.“
Chtěl se ujistit, že vše, co v životě udělá…
DCERA
…bude pro jeho otce vizitkou.
Řekl, že když vzhlédl
a spatřil své jméno na plátně nebo v průčelí kina,
nebylo to jeho jméno, ale jméno jeho otce.
Nemohu hrát takovou roli,
pokud jsem opravdu synem takového muže.
Nemohl jsem tu roli hrát,
pokud byla moje matka takovou matkou, za jakou jsem ji měl.
A tak tu roli odmítl.
Odmítl ji a vzal si půjčku,
aby měl na účty za porod svého dítěte.
Udělal, co musel…
DCERA
…ani ne tak kvůli tomu, co se od něj očekávalo,
jako spíš kvůli tomu, co očekával sám od sebe.
Ta věrnost mým hodnotám patří mojí mámě.
A mému tátovi.
Nejdřív se skrčte a pak se ukryjte.
Studená válka po 2. světové válce
vyvolala v USA paranoiu z komunismu…
SPISOVATEL, HISTORIK
…která ovlivnila každý aspekt života Američanů.
Komunistický underground nařizoval svým agentům
proniknout do Hollywoodu
a dělat vše možné pro to, aby otrávili filmové plátno.
Jsou to nepřátelé! Nejsou to Američané.
- Homosexuálové. - Ano!
- Komunisté! - Ano!
Jsou to komunisté!
I kdyby byl na ministerstvu zahraničí jediný komunista,
pořád by to bylo moc.
Pamatuju si to období, protože jsem nastupoval na Howardovu.
Viděl jsem výslechy s McCarthym…
VELVYSLANEC POLITIK, AKTIVISTA
…v první televizi, kterou jsem viděl,
a to ve společenské místnosti koleje.
Bylo to vážně děsivé.
Požadavek přísahy začíná být čím dál rozšířenější ve vládě
i v celé zemi.
STŘEZTE SE KOMUNISMU
Existovaly seznamy možných komunistů či jejich sympatizantů.
Mnoho lidí neprošlo, včetně Paula Robesona.
Jste po návratu z Moskvy stále přesvědčený komunista?
Prosím? Jak víte, že jsem komunista?
- Nikdo to neví. - A jste?
- Takovou otázku odmítám. - Pardon.
Můžete ji přeformulovat?
Paul Robeson byl významnou afroamerickou kulturní osobností 30. let.
Stál na vrcholu černošské zábavy…
POITIERŮV ŽIVOTOPISEC
…k níž se začali řadit lidé jako Poitier a Belafonte.
A ti Paula Robesona velmi obdivovali.
Měl Ameriku za zadkem,
protože podporoval proletariát.
„Ale jsou to komunisté.“ No a?
Robeson se stal pro Poitiera a Belafonta
zajímavou duální šablonou ohledně rozhodnutí,
na které straně barikády bojovat.
PANE TRUMANE, PRYČ SE ZÁKONY JIMA CROWA
Robeson byl zdiskreditován, a nejen to,
když mohl jet za prací do Evropy, vláda mu sebrala pas.
Byli jsme svědky toho, že lidé budou za svou svobodu bojovat tak,
že pokud jim bude odepřena, vezmou si ji.
Sidney tedy viděl, s jakou neúctou se k Paulovi chovají
a jak ho urážejí.
Když vidíte něco takového,
je to jako… mapa.
Jo, jen se pokus dávat pozor, Santini.
Dávám pozor.
DŽUNGLE PŘED TABULÍ
Hej, Millere. Pojď sem. Chci si s tebou promluvit.
Džungle před tabulí?
REŽIE
Slíbil jste věrnost.
- Několikrát. - Proč?
ROZHLASOVÝ ROZHOVOR S TERKELEM
Asi proto, že jsem se znal s Paulem
a zároveň jsem svůj obdiv neskrýval.
To stačilo na to, abych se stal podezřelým.
Nebuď tak skromný, Millere.
Sám víš, že jsi bystřejší, o něco chytřejší než ostatní.
- Já? - Jo.
Každá třída potřebuje vůdce.
Poitier byl v konzervativních novinách Counterattack…
POITIER PODPORUJE KOMUNISTICKOU FRONTU
…které prověřovaly levicová napojení různých lidí ve společnosti.
Někdo evidentně sledoval Poitiera v průběhu 50. let.
V té době ve filmařině platilo,
že pokud jste chtěli pracovat,
museli jste být zadobře
s kýmkoli, kdo přidával lidi na černou listinu.
Odmítl jsi.
Pojď, chytrolíne.
Hej, počkat. Tím myslí mě.
Ohrozíš svou kariéru a všechno.
Jo, některé věci prostě musíš odmítnout.
Moje čest byla důležitější než politické čachry.
Odvážné. Když bylo tolik v sázce…
Mohli ho snadno vyloučit.
Můžu si jen představovat, jaké to v té době bylo, mluvit otevřeně.
Ze všech otcových rad
byla tou nejtrvalejší rada o skutečném měřítku muže.
A to, jak dobře se staral o své děti.
Ulpělo mi to v hlavě, jako by se mi to vrylo do mozku.
Nevěděl jsem, kam se ubírat dál,
ale věděl jsem, že selhání nepřichází v úvahu.
Tehdy mi zavolal Richard Brooks
kvůli natáčení filmu Something of Value v Keni.
Ten film odstartoval mou kariéru.
Řekl jsem si: „Tahle země se probouzí
a uvědomuje si, že jisté změny jsou nevyhnutelné?“
ČEKÁRNA PRO BĚLOCHY VNITROSTÁTNÍ
Ne, neřekl.
Ve chvíli, kdy do školy vkročí černošské dítě,
by každý slušný, důstojný, milující rodič…
SOUDCE
…měl své bělošské dítě z té narušené školy stáhnout.
Byla to stále Amerika roku 1950…
GALERIE PRO BAREVNÉ
…Amerika, v níž se vám o takové kariéře ani nesnilo.
To se v historii filmu ještě nestalo.
Aby měl černoch hlavní roli.
ÚTĚK V ŘETĚZECH
Slyšels, co říkal, negře. Teď drž hubu.
REŽIE
Ještě jednou mě nazveš negrem, a zabiju tě.
Jen to zkus.
Pozor!
Vždy jsem měla za to, že je spojitost mezi židy a černochy.
Když jsem viděla Útěk v řetězech, Tonyho Curtise, toho žida,
a Sidneyho Poitiera, černocha…
Bylo z toho cítit spojení lidí v řetězech.
Víme to ze své DNA.
Útěk v řetězech. První film, co jsem viděla.
Zanechal na mně stopy.
Dodnes si pamatuju, jak říká Tonymu Curtisovi:
„Mám v sobě jehlu. Neříkej mi hošánku.“
Jo. A mám v sobě zabodnutou jehlu.
Hele, neříkej mi hošánku.
Poprvé jsem viděla ve filmu černocha prosadit se
a vzbudit respekt bělocha.
Ten moment ve filmu, kdy se Sidney rozhodne…
obětovat svou možnou svobodu…
No tak!
Já nemůžu!
…zachránit bělošského kamaráda…
černoši stále nemají rádi a stále tomu nevěří.
Je to moment „magical negro“, což byl v podstatě tropus, který…
Útěk v řetězech patří k ukázkovým příkladům,
kdy černošská postava obětuje své pohodlí,
něco riskuje nebo vynaloží úsilí,
aby pomohla bělošské postavě v nouzi.
Mnoho let to byl významný tropus v hollywoodském vyprávění.
Byl to pro ně způsob,
jak ukázat lidskost a empatii černochů,
a to i tváří v tvář problému.
Ale pro černochy to bylo jako: „Hej, ti lidé jsou vyvrhelové.“
Trochu jsem to zpochybňoval.
„Co bych udělal já?“ Víte?
Nejspíš bych taky skočil.
Byli jsme k sobě připoutáni.
Nenechám tě jít samotného.
Dávali Jamese Baldwina.
„Útěk v řetězech? Bělochům ze střední vrstvy se líbil,
ale v centru černoši řvali:
‚Padej do toho vlaku, ty idiote!‘“
Co si o tom myslíte?
Nic.
V té době to byl revoluční film.
- Ano. - Že?
A revoluční film je to dodnes.
Vedeme si dobře, Jokere.
Jo.
Útěk v řetězech Poitiera definoval tak, jak ho známe,
jako neuvěřitelně vlivného herce.
Jména Poitiera a Curtise se objevovala nad názvem filmu,
což byl symbol toho, že jste hollywoodskou hvězdou.
ÚTĚK V ŘETĚZECH
Táta a Tony Curtis byli nominováni na Oscara.
Bylo to poprvé od Hattie McDaniel, kdy na Oscara nominovali černocha.
To, že táta přišel domů s plaketou,
že byl nominován, kterou si mohl pověsit na zeď,
pro něj hodně znamenalo.
Pozornost médií,
profily, fotky na obálkách časopisů…
Je na obálce časopisu Ebony. Zjevně je z něj hvězda.
Byl krásný v mnoha směrech.
Tak především, kdo má takový úsměv?
Možná jen Brando. No ne?
Sidneyho krása byla částečně v tom,
že vypadal jako chodící jorubská maska.
Rozumíte? Jako beninský bronz.
Byl velmi sošný.
Byl nádherný.
Chtěla jsem se za něj provdat. Rozumíte?
Ztělesňoval mou představu dokonalého černocha.
Měl svá přesvědčení.
A chápal, o čem je vizuální symbolika a v čem je její moc.
Viděla jsem lidi plakat.
Viděla jsem ženy omdlévat.
Viděla jsem omdlévat jejich manžely.
Každý v jeho přítomnosti tál.
Byl tak elegantní a vznešený.
Vzbuzoval úžas. Takové by filmové hvězdy měly být.
V roce 1959 jsem točil Raisin in the Sun a sblížili jsme se.
Spřátelili jsme se.
Každý černoch četl Raisin in the Sun.
Patřilo to k první školní četbě od černošských autorů.
Sidney mi koupil norkový kožich.
Povídám: „Nepotřebuju norkový kožich. Chci jen…“
Tak jsem ho vrátila
a peníze jsem investovala do Raisin in the Sun.
Byla jsem největším investorem této hry, kterou hrál na Broadwayi.
Na Broadwayi už jsem hrál.
Nevěděl jsem, jestli se ta hra chytí. Vypadala slibně.
Při první přestávce, když šla opona dolů, bylo hrobové ticho.
Vypadalo to na propadák.
Před druhou přestávkou
už námi publikum bylo tak pohlcené, že na konci hry
zaznělo…
Závan čerstvého vzduchu a výkřiky: „Bravo!“
Bylo to úžasné.
Došlo mi, že je mi souzeno být hercem…
NEJLEPŠÍ HRA CENA KRITIKŮ
…když při premiéře v NY spadla opona.
Po všech pochybnostech, které se nahromadily
od toho náhodného setkání
s tím mužem z American Negro Theatre,
který mě vyrazil a zabouchl dveře,
jsem ten večer s jistotou věděl,
že tohle bylo oficiálně mé opravdové poslání.
Byl ze mě herec.
Mám nějaké plány.
A ty plány převrátí tohle město naruby.
Rozumíš mi?
REŽIE
Rok nato vyšel film, který hru přiblížil širšímu publiku.
Je to Poitierův nejpůsobivější herecký výkon.
A ne náhodou je to role, kterou napsala Afroameričanka
ve vřavě raného hnutí za občanská práva,
oproti mnoha rolím, co napsali běloši, muži a liberální scenáristé.
Lorraine Hansberry pronikla
do autentičnosti života černochů
jako ještě žádný jiný scenárista.
- Vím, že jsi zaneprázdněný. - Waltere, prosím.
Nikdo nemá tolik práce jako vy černošští študáci
- s odznáčky bratrstev a bílýma botama. - Wally.
Věčně tě vídám, jak chodíš s knihama v podpaží
na ty svý přednášky.
Co se tam učíš? Co ti cpou do hlavy?
To omezení možností, které černoši měli,
a hlavně poněkud agresivní mladí černoši…
Je to tam. On to vážně ztělesňuje.
Nevidíte velký rozdíl mezi Sidneym v Raisin in the Sun
a dětmi z Chlapců ze sousedství.
Víš, jsi plný hořkosti.
A co ty? Ty nejseš zahořklej?
Nevidíš zářit žádný hvězdy, po kterých se nemůžeš natáhnout?
Mluvím…
Zahořklej?
Jsem jako sopka. Jako obr obklopený mravenci.
Mravenci, co nemají ani tušení, o čem to mluvím.
Je umění vytvořit okamžik a vědět, co udělat,
kde bude umístěná kamera,
a všechno se naučit.
On to měl všechno promyšlené.
Jen těžko ho lze nekopírovat.
PAŘÍŽSKÉ BLUES
REŽIE
Poprvé jsem se s ním setkal v mládí,
protože chodil s mou tetou Diahann.
Bylo mi pět.
Zjistil jsem to,
až když jsem jako starší četl Sidneyho knihu,
protože teta Diahann o tom tehdy moc nemluvila.
Jak jsem byl starší, vedli jsme rozhovory,
které teď nebyly nevhodné.
Překvapilo mě to, protože jsem nic netušil.
Byla v tom spousta emocí.
- Jsi krásný. - Jo?
Ano.
S tebou se cítím krásná.
Nepřipadám si průměrná.
Připadám si hodně výjimečná.
Je to velmi svůdný film.
Ta černobílá barva je nádherná.
Paříž je v tom filmu nádherná.
Jste v těch sklepních… v těch sklepních jazzových klubech.
Je tam Paul Newman.
Je tam moje teta Diahann,
nejkrásnější žena v tom filmu.
On a Diahann Carroll tvoří jeden z nejkrásnějších párů v historii.
V noci se v trenčkotech prochází Paříží.
Vtipkují o hnutí za občanská práva a lásce.
Zůstaň chvíli v Paříži a odpočiň si.
Zajdi si na oběd, aniž by tě vyhazovali.
Probudíš se, pohlédneš na oceán a řekneš si: „Kdo to potřebuje?“
Zatímco se Poitier stává symbolem celé země,
prožívá také osobní krizi.
Na jedné straně cítí intenzivní pouto a lásku k Diahann,
což ve svém manželství postrádá.
Na druhé straně je otcem.
A jeho otec, Reginald Poitier, ho učil,
že měřítkem muže je to, jak zaopatří rodinu.
Upustí od těch hodnot a začne si milostný románek?
Nemůžu tě nechat jít.
Tak pojeď se mnou.
Na konci natáčení Pařížského blues byli stále na vážkách.
Nevěděli, co si počít.
Nebyli si jistí, zda zůstat spolu
a co dělat ohledně svých rodin.
Měl moc práce. Řekl, že musí odjet.
Nemohl zůstat doma,
protože si potřeboval sehnat byt, aby mohl psát.
V té době psal a tak.
A samozřejmě se ukázalo, že to bylo jinak,
a ne tak, jak říkal.
Freedom Now Movement, slyšte.
OBČANSKÁ PRÁVA! POCHOD ZA SVOBODU!
Žádáme vás, vydejte se do Washingtonu. Letadlem, autem, autobusem.
POCHOD NA WASHINGTON!
Jakkoli můžete.
PŘICHÁZEJÍ ZE VŠECH KOUTŮ ZEMĚ
Černoši chtějí to samé, co mají bělošští občané.
Všechna jejich práva.
Svobodu!
POCHOD NA WASHINGTON
Smyslem tohoto pochodu je projevit podporu
Kennedyho zákonu o občanských právech.
Až do srpna roku 1963 jsme byli jižanským černošským hnutím.
ŽIJME A PRACUJME SPOLU
Nebyl to jen Dr. King, který plnil sny jižanským Afroameričanům,
ale byla to právě přítomnost hollywoodských hvězd.
Harry a Sidney Poitier z toho udělali globální událost.
A to ještě před projevem Martina L. Kinga.
Dr. King neznal Marlona Branda.
Neznal Paula Newmana.
Hollywoodské hvězdy, které byly aktivní ve hnutích Dr. Kinga.
A byl to Sidney a Harry. To je to spojení.
Dnes jsem si celý den všímal, že ve všech projevech a na transparentech
se opakovaně objevuje slovo „teď, teď, teď“.
- Vytrvale. - Teď!
Ta naléhavost, která byla patrná dnes, se ve mně vaří většinu života.
Přinejmenším většinu mého dospělého života.
Z nutnosti přežít jsem se začal zajímat o problém občanských práv.
A myslím, že můj zájem se probudil před mnoha lety,
ale nikdy nebyl tak intenzivní jako dnes.
Pánové, je asi načase…
Sidneyho aktivismus nejen že na mě udělal dojem,
ale taky mě inspiroval.
Říkal jsem si: „Tohle taky dokážu. Po svém.
Musím si najít vlastní cestu, ale dokážu to.
Mám hlas. Tak ho využiju.“
V cestě mu stály velké překážky.
Bylo jasné, že ho budou obviňovat: „Co vy máte co mluvit?“
To nebylo fér.
Měl hlas. A měl plné právo ho využít.
Ten hlas si zasloužil.
A to, že jste herec, neznamená, že musíte mlčet.
Průměrný Američan
mě ze své pozice bohužel nedokázal vidět.
Občas mě to pěkně štvalo,
protože jsem nemohl změnit,
jak se společnost chovala k černochům.
Hollywood nebyl v té době připraven
třeba jen na jednu další černošskou hvězdu.
Je tu jedna. A teď i další černošští herci.
UZAVŘENÁ SPOLEČNOST
Ale z velké části to byl konzervativní průmysl,
který bylo třeba vtáhnout do přítomnosti, a že jim to trvalo.
Nikdo si nutně nešlechtí příštího Sidneyho Poitiera.
Sidney je jako… Je jako komplex.
Komplex Sidneyho Poitiera. Je to jako matrice.
V kontextu fungování rasismu je to tak, že tu může být jen jeden.
My máme Sidneyho.
K čemu potřebujeme další černochy?
Byl to voják rasové války, který vede armádu za ostatní,
ale který plně pochopil, že ho nedefinuje barva pleti.
A nemyslel to jako vzdor ani jako výmluvu.
Byl to prostě fakt.
V nás a kolem nás je toho tolik,
co napomohlo některým mým změnám
a rozhodnutím.
Některá ta rozhodnutí jsem neučinil jen já na základě nějaké sebereflexe:
„Tohle bych měl udělat. Tohle hodlám udělat.“
Ne. Žijete podle hodnot,
které vás motivují.
POLNÍ LILIE
REŽIE
Byl to nízkorozpočtový film,
skromný příběh o černošském údržbáři,
který přijede do ženského kláštera na jihozápadě
a pomáhá jim postavit kostel.
Bůh je dobrý. Seslal mi velkého, silného muže.
Neříkal, že mě někam posílá.
Jen jsem jel kolem.
V roce 1963 mi bylo šest.
Říkal jsem si: „Sidney, odejdi. Co se tam s nima zahazuješ?“
„Nasedni do auta.“ A byl jsem…
Tohle mi jako šestiletému běželo hlavou.
Řekl: „Nemůžou mě dostatečně zaplatit. Nic mi nenabízí.“
Povídám: „Sidney, víš, co bys mohl?
Vem tu roli, ne za plat,
ale natoč ten film za podíl na vlastnictví.“
Řekl: „To mě nenapadlo.“ Já na to: „Přemýšlej a věz to.“
Tu roli nabídli Belafontemu. Odmítl ji se slovy:
„Ten muž je odtržený od širšího světa.“
Příšerný film.
HLAS BELAFONTA
Horší scénář jsem nečetl.
S radostí jsem ho odmítl.
A tu roli vzal Sidney Poitier.
V tom filmu exceloval.
Harry taky zpíval. Měl i jinou kariéru.
Dařilo se mu.
Mohl si dovolit odmítat nabídky.
Odmítat nabídky jste mohli… když jste měli splacený dům.
Nechci Harryho dehonestovat, ale Harry si mohl zpívat.
Jasný?
Když jsme točili Hello, Dolly! hrál jsem na Broadwayi s Pearl Bailey.
A kdykoli přišel na představení někdo vlivný,
pozvala ho na jeviště.
A zpívali…
Když přišel Sidney, pozvala ho nahoru.
Řekla: „No tak, Sidney. Pojďme na to.“
A on řekl: „Neumím zpívat!“
Tak jo.
Řekla: „Co to povídáte?
Zpíval jste v Polních liliích.“
Řekl: „To byl někdo jiný!“
No tak.
Ten malý film si časem získal publikum.
Napojil se na určitou náladu v zemi.
A pak je tu zejména obdiv k Poitierově postavě Homera Smitha
a k jeho výkonu.
Ten sladký, dojímající styl, který tomu filmu dodává.
A zachycuje tu správnou náladu.
Podle mě to byla milá, krásná, povznášející postava,
jejíž odraz lze najít v té lepší části každého z nás.
UDĚLOVÁNÍ CEN AKADEMIE
Velká filmová noc.
Už po 36. centrum zábavy Hollywood
odměňuje nejlepší umělce a výkony kýženými Oscary.
Byla jsem desetiletá holka v Milwaukee.
Sledovala jsem udělování Oscarů.
Lidé přijížděli v limuzínách a tak.
A kdykoli se v televizi objevil černoch,
pamatuju si, že jsem zvedla telefon:
„Barevní v telce! Barevní v telce!
Zapněte si telku.“
A celý program jsem zmeškala.
Nominovanými na nejlepšího herce jsou Albert Finney za film Tom Jones,
Richard Harris za Ten sportovní život,
Rex Harrison za Kleopatru,
Paul Newman za Huda
a Sidney Poitier za Polní lilie.
Cenu získává Sidney Poitier za Polní lilie.
Když zaznělo mé jméno, vyskočil jsem s výkřikem:
„Já vyhrál!“
Nemohl jsem si pomoct.
Bylo to vyjádření mého já,
ale také patřilo neskutečné spoustě lidem.
Umíte si to představit?
V době před zákonem o občanských právech.
Umíte si představit ten šok?
Tu čirou radost, kouzlo
a něco naprosto božského v té chvíli,
což převyšovalo vše, co se odehrávalo v kultuře.
Poitier je prvním takto oceněným černochem
a publikum toto oznámení přijalo s nadšením.
Byl to zlomový moment,
opravdu zlomový moment
v Hollywoodu, který se rozhodl
líčit nás černochy
naprosto odlišně, než jací jsme.
Protože této chvíli předcházela dlouhá cesta,
jsem vděčný nespočetnému množství lidí.
Byl pro mě velkou černošskou nadějí.
V té chvíli se jí pro mě stal.
Pomyslela jsem si,
že pokud tohle mohlo potkat barevného,
co by asi mohlo potkat mě?
Chci vám všem poděkovat.
Prorazil cestu mnoha lidem, nejen těm z nás po něm,
ale Sidneyho rodičům a prarodičům
a těm, kteří pamatují otroctví.
Představte si, jak ti se cítili, když „to dokázal“.
NASSAU, BAHAMY
Byl prvním černochem, Bahamcem,
který získal Oscara v době, kdy to bylo prakticky nemožné,
kdy jste museli být stokrát lepší než ostatní.
Na tu dobu to bylo neslýchané,
ani ne tak proto, že bych byl tak dobrý a etický.
Tak dobrý ani etický jsem nebyl.
Ale nesl jsem si v sobě něco,
co v sobě měla moje máma,
co jako matka udělala pro mé přežití.
Nedávali mi šance na přežití.
Nečekali, že po narození přežiju.
Narodil jsem se o dva měsíce dřív.
Můj otec odešel z domu druhý den ráno poté,
kdy všichni přítomní
včetně porodní báby čekali, že nepřežiju.
Vrátil se domů s krabicí od bot.
A…
už se chystali, že mě pohřbí.
No matka to odmítla.
Řekla: „Ne, to nesmíte.“
Odešla z domu
a šla všude tam, kde se domnívala, že se dočká podpory.
Míjela dům jasnovidky.
ZVLÁŠTNÍ SCHOPNOSTI
Matka řekla: „Mám novorozeně.
Narodil se předčasně a chci, abyste mi o mém synovi něco pověděla.“
Ta jasnovidka zavřela oči, v obličeji jí začalo cukat.
Oči se jí za víčky protáčely.
Zničehonic je otevřela
a řekla: „Nedělejte si o syna starosti.
Přežije.
Podívá se na mnoho různých míst planety.
Bude bohatý a slavný.“
A že ponesu její jméno po celém světě.
Všechny ty věci, které řekla…
Všechny jsem prožil.
NBC News vám přináší Chaneyho, Goodmana, Schwernera.
Zvláštní zprávy o bojovnících za občanská práva,
kteří se pohřešují v Mississippi.
James Chaney, Andrew Goodman a Michael Schwerner
se vydali pomoct s registrací černošských voličů.
V hnutí jsem se angažoval krátce.
AKTIVISTA ZA OBČANSKÁ PRÁVA
Stopnul jsem si auto.
Až na Goodmana jsem všechny znal.
Byli to učitelé.
Učili… Učili lidi, co je to volební hlas a jak ho získat. Protože jsme to nevěděli.
HLAS REGISTRUJTE SE!
Já to vidím tak, že učili americký sen.
Volte, a volba je na vás.
Nevolte, a volba je na nich.
Nezapomeňte volit, a volba je na vás.
Jednou se vám stala taková děsivá věc,
někde na jihu.
Něco málo vím, ale mohl byste…
Ještě jste o tom nemluvil.
Se Sidneym se přátelíme 26 let.
Myslím, že žádný zážitek nás nesblížil víc než ten moment.
Volal mi můj kamarád Harry Belafonte:
„Pojeď se mnou do Mississippi.
Musíme předat nějaké peníze hnutí za občanská práva.“
Skupina v té oblasti zoufale potřebovala finanční pomoc.
S každým, kdo k nám do Mississippi zavítá…
GUVERNÉR
…budeme jednat s respektem, pokud nebude… porušovat naše zákony.
Ve dne v noci jsem dostával výhružné telefonáty.
Chtěli zavraždit Belafonta a Poitiera.
Slova, co padala:
„Zabijem každýho negra, co přijde do Greenwoodu.“
Předpokládal jsem…
díky konexím s Bobbym Kennedym, že když zavolám na ministerstvo spravedlnosti…
ÚTVAR OBČANSKÝCH PRÁV
…a oznámím jim, kam jedu…
dostaneme federální ochranu.
Když jsme přijeli…
nebylo po federálních agentech nikde ani stopy.
Nasedli jsme do auta… Poslali dvě auta,
v jednom jsme měli jet a to druhé bylo náhradní.
Nikdo to auto nechtěl řídit.
Nabídl jsem se já.
A po podání rukou a představování
naložili kufry do mého auta.
Poitier a Belafonte jeli v prvním autě.
Když jsme nasedali, někdo řekl: „Tamhle jsou.“
Rozsvítila se světla a my spatřili členy Ku-klux-klanu.
Rychle jsme odjeli. A jak se nás snažili dostihnout,
třetí auto se přesunulo vedle, aby nás nemohli předjet.
Bum! Narazili zezadu do auta.
A moje první myšlenka byla nenechat je předjet.
Neustále naráželi do auta za námi,
aby sjelo ze silnice, a oni se tak mohli dostat k nám.
Ani za nic nás nesmí předjet.
Pokud mě zabijí střelou do týla, pak je to osud.
Pár mil jsme do sebe vráželi.
Nemohli mě předjet, tak to vzdali.
Spousta studentů nasedla do aut,
aby se s námi potkala na dálnici
a dovedla nás s penězi až do Greenwoodu.
A my tak bezpečně dojeli.
Bylo to jako z bible.
Lidé byli na stromech.
V celém bloku byly davy lidí.
A to mě dohání k slzám.
Ti lidé, co byli na stromech a na střechách…
To bylo neuvěřitelné.
A když uviděli Poitiera,
začali zpívat tu píseň z Polních lilií.
„Amen.“
Byl to výjimečný okamžik.
Víte, každý rok, někdy v březnu a dubnu
začnou noviny psát o tom, že nás čeká dlouhé, parné léto.
Rabování, vraždění a žhářství nemají s občanskými právy nic společného.
Jsme znechucení a unavení. Nenecháme se od bělochů vytlačit.
Myslíme to vážně.
Živě si pamatuju… Bylo mi asi deset let
a psal se rok 1967. Bylo to tak trochu Sidneyho léto.
Moje matka mě vzala na Panu učiteli s láskou,
V žáru noci a Hádej, kdo přijde na večeři.
Filmy s černošskými herci nebyly novinkou, ale Sidney byl první…
hollywoodskou černošskou hvězdou.
Lidé chodili do kin na filmy se Sidneym Poitierem.
To bylo něco nového.
Běloši chodili do kina na filmy se Sidneym,
a především v době působení hnutí za občanská práva
se on stal jeho vzorem.
Největší kasovní lákadlo, černoch, 1967 až 1968.
A celá země kroužila kolem něj.
V ŽÁRU NOCI
Zvedej se, hochu.
REŽIE
A hned!
Vím, že mi imponovala jeho nedobytná důstojnost.
Ten film si pohrává s vašimi očekáváními. On si nenechá nic líbit.
Ale ptáte se, jak dlouho to vydrží…
než vybuchne.
Seš si sebou nějak jistej, Virgile.
Zvláštní jméno pro černocha z Filadelfie. Jak ti říkají tam?
Říkají mi pane Tibbsi.
„Říkají mi pane Tibbsi.“ Líbilo se mi to, protože jsem se do toho vžila.
A publikum tvořili převážně černoši.
Začali tleskat a byli nadšení.
Ta slavná scéna ve skleníku,
kdy ho bělošský majitel plantáže uhodí
a Sidney mu to vrátí…
V roce 1967 to mělo v kině velký ohlas.
Byl někdy pan Colbert v tomto skleníku,
řekněme včera večer kolem půlnoci?
Bylo hrobové ticho.
Neslyšel jsem v kině hlasitější ticho.
Ozvalo se… Rozumíte?
Lidé těkali pohledy.
Černoši z toho šíleli, protože něco takového ještě neviděli.
Něco takového ještě na plátně nebylo.
Byl prostě jedinečný.
Co s tím uděláte?
Nevím.
Víte, co jsme udělali?
„Jo!“
Původně jsem na něj měl hledět s opovržením
a zaujatý svými silnými ideály jsem měl odejít.
Tak by to bylo, kdyby to hrál jiný herec, ale ne já.
Velmi dobře jsem měl v paměti tu noc v Miami,
kdy mi zbraní mířili na hlavu.
Řekl jsem režisérovi, že ten scénář musí změnit.
Vsadím se, že to by prošlo jen Sidneymu.
Byl hvězda. Největší.
Tehdy už o tom nebylo pochyb.
Probíjel se životem lokty.
„Běžte mi z cesty.“
V tom filmu to nakonec byl významný moment.
Ale také líčil naši dobu.
Líčil dobu v Americe, kdy jsme aspoň ve filmech
mohli reagovat na jisté skutečnosti.
Zvuk toho plesknutí se nesl světem. Nemělo to obdoby.
Jeho sláva raketově vzrostla.
Bylo to takové zajímavé srovnání
mezi Sidneym v té chvíli a tím, co se dělo v předních liniích.
PANU UČITELI S LÁSKOU
REŽIE
Vidět toho černocha
v roli učitele a mentora těch dětí…
Hrdinou býval zpravidla běloch,
zatímco černoši potřebovali zachránit nebo dělali potíže.
Tady to bylo úplně obráceně.
Sednout.
Panu učiteli s láskou jsem měla nejradši.
Táta v něm totiž reagoval stejně
jako s námi.
Nejen že učil své děti, ale učil všechny.
Viděla jsem ho.
Všichni viděli herce.
Já viděla otce.
V této třídě budeme dodržovat jisté způsoby vybraného chování.
Říkejte mi „pane“ či „pane Thackerayi“.
Mladé dámy budeme oslovovat „slečno“,
chlapce jejich příjmením.
Vždycky říkám, že mám na ramenou anděly,
protože mám obrovské štěstí.
Byla jsem umělkyně a hudebnice. Byla jsem zpěvačka. Nikdy jsem nehrála.
Jo.
Měla jsem chytrou manažerku.
Když mi nabídli roli v tom filmu,
řekla: „Ano. A musí nazpívat titulní píseň.“
Chci říct…
Už jen být s tím poselstvím spojená
pro mě bylo silným poselstvím.
Celé to bylo o lásce. O tom, že na černoších záleží.
Je stejně důležitý jako vy, bělošské děti.
Ve skutečnosti je v životě té školy důležitější
než kdokoli jiný, koho v životě kdy potkají.
Předtím už jsem měla spoustu hitů
a měla jsem je i potom.
Ale tahle píseň je výjimečná,
protože nešlo jen o tu píseň.
Šlo tam o Sidneyho Poitiera a poselství toho filmu.
Proslov!
Nutno říct, že ty filmy se netočily pro černochy.
Točily se s tím,
že si moc dobře uvědomoval příběh, který vypráví
s vědomím toho, co se odehrává kolem hnutí,
obzvláště kolem hnutí Dr. Kinga.
Ale je jakýmsi předchůdcem masmédií v tom,
že dokazoval, že černoši jsou lidé.
Kdykoli můžete polidštit černou,
polidštit a normalizovat ji
pro svět, který pochyboval o tom, že jsme vůbec lidé,
pomáhá to věci…
HÁDEJ, KDO PŘIJDE NA VEČEŘI
…protože o to tu jde,
umožnit lidem vidět naši lidskost.
REŽIE
John Wade Prentice.
Není to krásné jméno?
John Wade…
Bude ze mě Joanna Prenticeová.
Tohle je John.
Moc mě těší.
Také mě moc těší, paní Draytonová.
Mám lékařskou kvalifikaci. Snad ode mě tedy nebude troufalé,
když vám poradím, abyste se posadila, než upadnete.
Myslí si, že omdlíš, protože je černoch.
Bylo mi 22 let a Sidney byl moc milý
a já velmi naivní.
Takže když jsme točili ten záběr, tu scénu s líbáním,
nedělala jsem s tím žádnou vědu.
Kameraman řekl: „Dobře. Jsme připravení.“
A pak jsem se rozhlédla po studiu
a všimla jsem si těch zachmuřených obličejů.
Netušila jsem, co se děje.
Až potom, když jsem se šla odlíčit,
jsem se zeptala maskérky: „Co se to tam dělo?“
A ona odpověděla: „Ty jsi tak naivní. Nic nevíš?“
A já řekla: „Ne, nevím. Co se tam stalo?“
Spousta lidí nás bude mít za velmi neobvyklý pár.
Nemám pravdu?
Vím, co máte na mysli.
Myslím, že každý, jehož se střet kultur tehdejší éry netýká,
může nespravedlivě odmítnout filmy jako Hádej, kdo přijde na večeři
a snadno opomenout, nakolik byly v kontextu té doby převratné.
Tenhle románek se seběhl až moc rychle.
Sám jsi to řekl.
Přemýšleli jste, co na to řeknou lidi?
V 16 či 17 státech by to bylo nelegální. Byli byste zločinci.
Scéna v Hádej, kdo přijde na večeři,
kde říká: „Ty o sobě smýšlíš jako o barevným,
já o sobě jako o člověku.“
Ta scéna Sidneyho definovala.
Jsi můj otec.
A já jsem tvůj syn. Mám tě rád.
Vždycky jsem tě měl a budu mít rád.
Ale ty o sobě smýšlíš jako o barevným.
Zatímco já o sobě jako o člověku.
Ani to nemusel hrát,
protože on je ve své podstatě takový.
Bral sám sebe jako člověka.
Ty tři filmy byly výdělečné.
Ve všech měl na sobě bílou košili a kravatu.
Stal se z něj sir Sidney.
Zaujal už v roce 1963 v Polních liliích.
Ale najednou to nebyl jen čestný muž,
byl i komerčně úspěšný.
To bylo v tomto období americké kinematografie nevídané.
Zeptala jsem se: „Máš představu, jaký film natočíš potom?“
A on na to: „Ne.
Nejspíš… Tohle bude můj poslední film.“
Zeptala jsem se: „Proč?“
Řekl: „Protože černoši,
moji lidé, si myslí, že se podbízím bělochům.“
Vzhledem k měnícím se společenským proudům
vůči mně rostla víc než jen menší nespokojenost
v jistých částech černošské komunity.
Tato kulturní vlna vyvrcholila,
když New York Times vydaly článek
s titulkem „Proč běloši milují Sidneyho Poitiera?“
„MÁME TEN POŘÁD STEJNÝ SYNDROM SIDNEYHO POITIERA:
DOBRÁK VE SVĚTĚ PLNÉM BĚLOCHŮ.“
Podle některých jsem se podbízel bělochům, dokonce byl domácí černoch,
kvůli svým rolím, které na bělošské diváky působily neškodně.
Kvůli tomu, že hraji šlechetného černocha, co plní liberální fantazie bělochů.
„JE VŠAK STÁLE MIMO REALITU, PROTOŽE TÉMĚŘ 20 LET HRAJE STEJNOU ROLI,
ROLI ANTISEPTICKÉHO, PLOCHÉHO HRDINY.“
Jsem umělec, člověk, Američan, současník.
Jsem mnoho věcí, proto bych rád…
abyste mě podle toho respektovali.
Není snadné být první.
Když jste ten,
kdo musí reprezentovat celou rasu,
jste pod tlakem jako Jackie Robinson. Snášíte rány za celou rasu.
Sidney musel schytat spoustu ran,
které se Denzelovi vyhnuly.
Když si přejete déšť, musíte počítat i s blátem.
Měl velká ramena.
Byl obdařen velkými rameny, ale musel nést velkou tíhu.
Byl pod velkým tlakem, aby vše udělal správně.
Jen těžko se to soudí.
Ale na Sidneym se mi vždycky líbily dvě věci,
jeho pokorná kreativita a grácie, s jakou bral svůj úspěch.
- Cítil jste tlak? - Nejde ho necítit.
Víte, že tu je vždycky.
Víte, že jistá komunita lidí bedlivě sleduje,
zda je reprezentujete tak, jak je to blízké jejich srdci,
zda splňujete jejich představy
a zda si zasloužíte být vítán či ne.
- Bylo to osamělé? - Osamělé?
Jistěže bylo.
Ano, bylo to osamělé.
4. DUBNA 1968
Vědí o Kingovi?
Máme…
Máme pro vás smutnou zprávu.
A myslím, že pro všechny naše spoluobčany
a lidi, kteří milují mír na celém světě.
Martin Luther King byl dnes večer v Memphisu v Tennessee zastřelen.
NBC přerušuje pravidelný program
kvůli následující mimořádné zprávě.
Martin Luther King Jr. byl dnes večer v Memphisu v Tennessee zabit.
Byl zasažen do obličeje, když stál na balkóně svého pokoje.
O hodinu později zemřel v nemocnici.
Jela jsem autobusem domů do Pleasantvillu.
DCERA
Můj táta čekal u poštovní schránky na konci příjezdové cesty.
Nastoupil do autobusu,
a kvůli své výšce se nemohl pořádně narovnat.
Podíval se na všechny děti.
Řekl jim něco univerzálního,
něco jako: „Přišli jsme…
o skvělého člověka.“ Takhle to podal.
„Měli bychom ctít jeho skvělá slova
a chovat se ke všem s respektem a důstojností.“
Děti hleděly v úžasu.
Jen na něj koukaly.
A táta pak řekl: „Tak jo, holky, pojďte.
Pojďme domů.“
Člověk je prach
a v prach se obrátí.
Děkujeme Bohu, že nám seslal vůdce,
který byl ochoten zemřít, ale nebyl ochoten zabíjet.
Psal se rok 1965, když byl Malcolm X zavražděn
v harlemské mešitě.
Martina Luthera Kinga zavraždili v roce 1968.
V židovsko-křesťanské společnosti máme demokracii křehčí, než si myslíme.
Pohromadě nás drží jen několik kulturních vláken.
A Sidney Poitier je jedním z nich.
Zavraždění Kinga v mnohém
započalo novou éru Poitierova profesního života
a také mělo významné osobní rozměry.
Ten osobní rozměr není jen v tom,
že jako mnoho Afroameričanů byl zmítán vraždou Martina Luthera Kinga,
ale také to znamenalo neshody s jeho kamarádem Harrym Belafontem.
Oba se bezprostředně po Kingově zavraždění
účastnili diskuzí, jak nejlépe si Kinga připomenout.
Belafonte chtěl po pohřbu uspořádat setkání v Atlantě.
Poitier ho od toho zrazoval s tím, že to od Kinga odvrátí pozornost.
To vedlo k jakémusi napětí mezi oběma
a na nějaký čas spolu nemluvili.
Dva velmi umínění lidé.
Mohu to zopakovat? Dva velmi umínění lidé.
A své pocity neskrývali.
Harry chtěl něco udělat a umožnit své komunitě
truchlit i oslavovat.
A Poitier se myslím právem domníval, že to odvede pozornost.
Je to doklad toho,
jak moc museli lidé přemýšlet za běhu,
v důsledku nepředvídatelných, brutálních okolností.
Tedy… představte si jen to trauma.
Poitier a Belafonte museli v jedné chvíli přenastavit své myšlení.
Ztrácel nejlepšího kamaráda v době, kdy měl spoustu problémů.
Rozváděl se s manželkou.
Usiloval o vztah s Diahann Carroll.
Velkou část otcova odkazu tvoří rady, které dal svým synům.
Ty rady na mě těžce doléhaly, když jsem se rozešel s první manželkou.
Bylo to pro nás všechny dlouhé, bolestivé období.
Pro mámu to opravdu nebylo příjemné
a myslím, že jsem to cítila víc než cokoli jiného…
protože jsem neviděla, čím si procházel táta,
ale jen to, co zažívala ona.
Přátelé se rozhodli, na čí stranu se postaví,
takže to pro mě bylo poněkud bolestivé.
Můj táta si získal většinu z nich. Už žádný „strýc“ a „teta“ nebo kmotři.
To mě dohánělo k pláči,
ale byla jsem vděčná za lidi, kteří stáli za ní.
Také jsem byl zamilovaný do jiné ženy
a ten pocit viny nedokázalo zahojit ani 11 let psychoterapie.
„Moje manželka mě dostatečně nechápe,“
říkal jsem jako klišé.
A pak jsem říkal, že ta druhá žena má své vlastní plány.
Po každém rozchodu, třeba jen na krátkou dobu,
jsme znovu usilovali o vztah.
A… myslím,
že nám dlouho před koncem vztahu došlo,
že to nebyl zdravý vztah,
že to nebyl ten vztah,
který by se mohl vyvinout v dobré přátelství.
Je zajímavé vidět, jak se popkultura dokáže změnit.
Od Polních lilií z roku 1963 možná do roku 1968
byl hvězdou a udával tón černošské image.
Děly se dvě věci.
Hnutí Black power.
„Řekni to nahlas, jsem černoch a jsem na to hrdý.“
A cítili jsme se jako lidé.
Afra, Soul Train.
A blaxploitation.
DETEKTIV SHAFT
Trhni si! Z cesty.
To, co z něj v letech 1967 a 1968 dělalo revolucionáře,
je teď passé kvůli nástupu další generace,
která má ve filmu sex s běloškami,
a bělochy nefackuje, ale střílí je.
Ty filmy, co zneužívaly černochy…
Ve všech černoši nakopávali bělochům zadek.
O to tam šlo.
A je politováníhodné, že právě černošské publikum
mělo dojem, že Sidney nejde s dobou.
Já s tím nesouhlasím, ale když se na to podíváte,
černošští diváci chodili na ty filmy v houfech.
Quincy Jones pro mě doma uspořádal oslavu 42. narozenin
a byl tam i Sidney Poitier.
Šla jsem po schodech dolů, zahnula za roh
a on tam jen tak stál.
A já ztuhla, protože to byl můj hrdina.
Zeptal se: „Jak se máš, má milá?
Toužil jsem se s tebou setkat.“
A myslím… Samozřejmě jsem se rozbrečela.
Řekla jsem: „Ani nevíte, jak moc to pro mě znamená.“
A tehdy jsem byla pod tvrdou palbou černošské komunity.
Že nejsem dost černá a netočím dost pořadů pro černochy.
Na té párty se se mnou posadil do rohu a řekl:
„Je těžké plnit sny druhých,
a tak se musíš držet svého snu.
A věz, že pokud mu zůstaneš věrná,
na ničem jiném nezáleží.“
A to mi v té chvíli změnilo život.
Vyprávěl mi, jak to měl on.
„Je Sidney Poitier dost černý? Je dost dobrý? Zastupuje to, co chceme?“
Řekl mi, jaké z toho měl pocity
a že ho to na nějakou dobu srazilo.
Film za filmem se snaží učinit to nejlepší rozhodnutí
v souladu s tím, že je synem Reginalda a Evelyn Poitierových.
A být pak obětí takového útoku
je útok na váš charakter,
na vaši podstatu a hodnotu
coby člověka a černocha.
ZTRACENÝ MUŽ
Když jsem se připravoval na natáčení Ztraceného muže,
nic nenapovídalo tomu,
že potkám lásku svého života.
Poprvé jsme se sestrou viděly Ztraceného muže,
když nám bylo kolem 20.
Předtím se ten film nedal nikde sehnat. Nevím proč.
Moje máma byla Kanaďanka,
ale žila v Paříži a točila francouzské filmy,
proto ji měli za Francouzku.
Když ji studio Universal oslovilo,
nejdřív se zeptala: „Kdo další v tom bude hrát?“
A když jí řekli, že Sidney Poitier,
zeptala se: „To je kdo?“
Řekli: „Ale je to Sidney Poitier. Nejslavnější herec vůbec.“
Řekla jsem: „No, v ničem jsem ho neviděla.“
Náhodou jsem byla v Londýně
a zrovna dávali film A Patch of Blue.
Říkala jsem si: „Je hezký.“
V té době jsem se objevila na obálce amerického Vogue
a také ve filmu, který uváděli v jednom artovém kině.
Pak jsem se vydala do LA a setkala se se Sidneym.
Byl moc milý.
Poobědvali jsme spolu a bylo to.
V té době jsem byla zasnoubená, ale…
To, jak si koušeš rty…
Nedlouho poté,
co jsme na tom filmu začali spolupracovat,
nás napadlo, že nás svedly dohromady síly větší než my sami.
Tentokrát jsem byl připraven žít milostný příběh,
jaký jsem viděl u svých rodičů
na začátku svého života.
Jejich spolupráce na tom filmu patřila k příběhu o jejich seznámení.
Takže z toho, co si pamatuju, to opravdu byl příběh o jejich seznámení.
Vzali se, když sestře a mně byly dva a čtyři roky.
Máma nás vzala k dětskému lékaři.
Mysleli si, že je naše chůva.
Ten den šla domů a řekla: „Tak dost.
Vezmeš si mě, a to ještě tento týden.
A hotovo.“ A tentýž týden se taky vzali.
Bylo to doma.
Uprostřed obřadu
malá Sydney, které byly dva a půl roku, zatahala Sidneyho za kabát.
„Tati, co to děláš?“
A někdo řekl: „Tatínek si bere tvou maminku, zlato.“
A ona na to: „Aha.“ A tak jsme se vzali.
Spousta rodin z našeho okolí a spousta přátel byla ve smíšeném vztahu.
Rodiče byli tak prozíraví,
že nás obklopovali dalšími mezirasovými rodinami.
Byli jsme taková skupinka lidí, kteří se dobře znali,
a děti si spolu hrály, abychom měly pocit, že je to normální.
Quincy a Peggy. Kidada a Rashida.
S těmi jsme se stýkali nejčastěji.
Byli jako naše kmotřenky, kmotři, kmotrovské rodiny.
Myslím, že se jim dařilo chránit nás
před přesvědčeními okolního světa.
Můj táta nás nerozdělil. On…
„Tak jo, tohle je jedna rodina a tohle druhá.
Ne, je to moje rodina.“
A dbal na to, abychom věděly, že jsme jedna rodina.
Jako otec obstál na výbornou.
Je nás šest a…
O všechny se postaral.
Také pomohlo, že si vzal dvě úžasné ženy.
A jsou si velmi podobné.
Joanna a moje matka si jsou podobné v tom, že mají velké srdce.
Jsou laskavé a rodinné typy.
Jeho matka mu vždycky říkala:
„Postarej se o své děti. A o svou rodinu.“
DCERA
A to také dělá
až dodnes.
Vštěpoval nám,
abychom se navzájem ochraňovaly.
Začátkem 70. let se mu naskytla příležitost,
která mu v mnohém měla změnit život.
Zavolal mu Harry Belafonte, s nímž nepromluvil
od zavraždění Martina Luthera Kinga v roce 1968.
Jaks mě našel?
Zeptal jsem se tvýho koně.
Harry Belafonte Sidneymu zavolal: „Mám pro tebe projekt.“
Ani nevím, jestli musel říkat víc.
Ozval se šestý smysl a…
„Jo. Tak jo, kde? Kdy? Budu tam.“
BUCK A KAZATEL
REŽIE
Byl to Sidneyho první režisérský počin.
Původně to neměl režírovat Sidney.
Té odpovědnosti se ujal asi týden po zahájení natáčení.
Co původní režisér?
Po prvním týdnu natáčení mi Harry povídá:
„Víš, asi budeme muset najít jiného režiséra.“
Nepochopil texturu toho materiálu.
Ta textura materiálu
proplétala kulturu amerických indiánů s kulturou Afroameričanů.
Během každého filmu, který jsem točil,
jsem všechny režiséry velmi bedlivě sledoval.
Po mnoho let
jsem se učil z toho, co jsem viděl.
Převzal jsem od toho režiséra otěže a týden jsem ten film režíroval.
Ze studia Columbia se podívali na tu týdenní práci
a poslali mi zprávu.
„Chceme, abyste ten film dál režíroval
a to, co vidíme, se nám zamlouvá.“
- Akce. - Bůh mu žehnej.
Jsem reverend Willis Oaks Rutherford z Církve svatého přesvědčení.
- Odkud jste, reverende? - Z okresu Sunflower z Mississippi.
- Stop! - Prokrista.
Díky. Skvělé.
- Tak jo, znovu. - Teď, prosím.
- Od začátku? - Jo.
Dobře, od začátku.
SOUL! S ELLISEM HAIZLIPEM
To byla scéna z filmu Buck a kazatel,
který brzy uvidíte v kinech.
- Jak se vám režírovalo Harryho? - Měl manýry? Projevovalo se jeho ego?
Jsem rád, že se na to ptáte.
Ta chemie mezi Sidneym a Harrym v tom filmu byla skvělá.
Je zjevné, že mají jeden druhého rádi,
je tam ta bratrská láska.
Pro řadu lidí bude překvapením,
že se mi s ním spolupracovalo jako ještě s nikým.
A před deseti miliony lidí
ti moc děkuju, B.
To, že coby nejvlivnější černošský herec
a jeden z nejvlivnějších herců Hollywoodu
převzal otěže, bylo skvělé.
A pak ten film, co natočil…
V závěru řeší černochy na západě,
což bylo nové téma, kterým se popkultura nezabývala,
nebo jen přezíravě.
Pojali jsme to jako zábavu s poselstvím.
Měli jsme za to, že černoši hráli v budování západu důležitou roli.
Chceme, aby to černošské děti viděly.
Nesmíme zapomenout, čeho dosáhl jako filmař.
Všechny ty filmy pro něj byly příležitostí…
Neměli bychom takovou perspektivu,
protože nebýt Sidneyho, ten příběh by byl vyprávěn jinak.
„Jsem Buck.“
Jsem Buck.
Už to nebude ten vznešený herec,
jakým byl v 60. letech. Nikdy to nebude ten typ megahvězdy.
Na druhou stranu hraje vůdčí úlohu v černošském Hollywoodu 70. let
a vytváří tak mnohem víc příležitostí pro své následovníky.
Kdyby v téhle branži byly rovné příležitosti,
bylo by tu 15 Poitierů a 10 či 12 Belafontů, ale nejsou.
Nebo naopak. Patnáct Belafontů a deset…
Bacha.
STÁTNÍ APARTMÁ
V roce 1969 jsme se spolu s Paulem Newmanem stali partnery.
Založili jsme společnost First Artists,
která byla inovativní, protože umělci měli tvůrčí svobodu,
naprostou tvůrčí svobodu při natáčení filmů.
Nedostávali jsme zaplaceno dopředu
a vydělávali jsme, jen pokud měl daný film úspěch.
Peníze mi byly fuk.
Záleželo mi jen na tvůrčí svobodě.
Bylo mi velkou ctí, že jsem tam jediná žena,
a jsem velmi hrdá na spolupráci se Sidneym.
Bylo od něj odvážné založit produkční společnost.
Z pozice černocha v Hollywoodu.
Myslím, že okolí to vnímalo tak,
že by měl být spokojený s tím, co má.
„Dostáváš spoustu rolí. Jsi v pohodě.
Nemusíš se stavět do vedoucí pozice,
ve které budeš odteď vytvářet práci.“
Byl to jen další proaktivní tah, jak do světa vyslat své poselství.
Všichni jsme chtěli točit filmy podle svého výběru.
Sami je točit, vybírat materiál.
Natočil jsem Ve městě v sobotu večer, Udělejme to znovu, Akci.
Byly to skvělé filmy.
Přišlo mi to jako úžasný nápad.
Byl to úžasný nápad, že táta začal režírovat.
Orientoval se ve filmovém průmyslu,
věděl, co je potřeba a co lze udělat.
Byl si dobře vědom toho, že tenkrát na place
nebylo mnoho Afroameričanů.
Nikde. Prostě nikde.
Přiměl svou branži to napravit.
Měli bychom zdůraznit, že jste dal spoustě černochů práci v zákulisí.
Nejde jen o ty nesmírně talentované černošské herce…
Jo. Na tom filmu pracuje 1 300 černochů.
Komparzisté, technici a další.
Z toho 1 276 jich je mých příbuzných.
To jim přeju.
Sidney nebyl rasista,
tak jak by mohl režírovat film,
kde všichni před kamerou byli černoši
a všichni za kamerou běloši? To neudělá.
To ani nepřipadá v úvahu. To Sidney neudělá.
Sidney se postará o to, aby dostal černochy tam,
kde si vybudují kariéru, za kameru.
Za kamerou máte delší kariéru než před kamerou.
Na Poitierovi coby herci je zajímavé, že dával přihrávku.
Ne vždy je on tou hlavní hvězdou.
Těším se na práci režiséra.
Těším se na to rozhodování.
Těším se na práci se scénáři a herci a vytváření atmosféry.
Na malování obrazu.
Jako herec takové vize nemám.
Jako herec jsem zdolal všechny hory, které jsem chtěl.
Jednou večer jsem šel po 3. Avenue v New Yorku.
V kině promítali film Udělejme to znovu.
Vešel jsem dovnitř a stál jsem vzadu.
Bylo tam plno, tak jsem stál vzadu a sledoval reakce.
Byly tam černošky.
Seděly tam a smály se na celé kolo.
UDĚLEJME TO ZNOVU
Měly takovou radost, že vidí ty postavy,
protože to byly postavy, se kterými se lidé ztotožňují.
Na základě toho ohlasu jsem se rozhodl najít něco jiného v podobném duchu.
Komedie, které jsem natočil, jsme se snažili navrhnout tak,
aby diváci, kteří budou sedět v sále,
uviděli sami sebe
v pozitivním světle.
Takže Sidney Poitier teď režíruje komedie.
To je ale neočekávaný sled událostí.
Je to slavný režisér komedií a natočí film
s tím nejnestálejším, nejcharismatičtějším talentem černé komedie vůbec.
Tímto vás odsuzuji ke 125 letům
v péči komisaře
- nápravného oddělení. - Co…
Když… Když se podíváte na Poitierovy filmy, co režíroval,
není to nejlepší vizuální stylista.
Ale umí skvěle režírovat herecké výkony.
REŽIE
Umí nechat prostor tam, kde může být Gene Wilder k popukání
a Richard Pryor zrovna tak.
My ne… Já ne.
- To právník nám řekl… - Já to nebyl.
- Já… - Žertuje.
- Já říkal… - Neudělali jsme to.
- Máte správný případ?
Nenapadlo by vás, že nejvíc uspěje s režií komedií.
Člověk, který nás dovede k Denzelovi a Wesleymu,
nás taky dovede k Robertu Townsendovi
a Keenenu Ivory Wayansovi.
Je to totiž první velký režisér komedií.
FILM BLÁZNI VE VĚZENÍ VYDĚLAL 100 MILIONŮ DOLARŮ
- Pozdrav tatínka. - Ahoj.
Zůstaň tam, Aniko.
Vidím tě, Sydney.
- Co vidíš? - Tebe.
No, tam jsou peníze…
jak říkáme na place.
Usměj se. Tak jo.
Sydney P.?
Co na něm obdivuji…
Často se stává, že když kariéra herce začne uvadat,
chytí se každé nabídnuté příležitosti,
protože chce zůstat na výsluní
a dál pracovat jako herec.
A můj táta takový není.
Rozhodl jsem se ustoupit.
Člověk by neměl v posledních chvílích svého života čelit skutečnosti,
že celý svůj život strávil
v úzké uličce.
A já měl po mnoho let úžasnou kariéru.
Netvrdím, že by pokračovala tempem, jakým se ubírala.
Ale kdyby ano, obrala by mě o šanci být úplnějším člověkem.
Úspěch má tendenci nás izolovat.
A to já nechtěl.
Zajímalo mě, jaké by to bylo režírovat film
tak jsem jich pět šest režíroval.
Zajímal jsem se o produkci, a tak jsem pár filmů produkoval.
Narodil jsem se se zvědavostí, která mě v dětství dostávala do malérů,
ale rozhodně mi přišla vhod v dospělosti.
Doufám, že se mě bude držet celý život.
Cenu za celoživotní dílo získává v roce 1992
Sidney Poitier.
UDÍLENÍ CEN AFI ZA CELOŽIVOTNÍ DÍLO
Sidneyho jsem vždycky bral jako obří maják,
který stojí ve tmě na nějakém výběžku.
Zářivé světlo.
Řekl jsem mu, že ve svých začátcích
jsem se soustředil na to světlo, které ke mně vysílal.
Žádný jiný maják nebyl natolik jasný a bezpečný,
abych mu věřil tak pevně jako tomuto.
Před 48 lety, v zimě roku 1945,
Sidney Poitier vkročil do malého kina v Harlemu.
Bylo to American Negro Theatre.
Sidney byl v mnoha ohledech nekonvenční.
Vydal ze sebe to nejlepší, abychom mohli vyniknout i my.
Je to opravdu velmi slušný člověk.
Je skvělým příkladem pravé mužnosti.
Hodně toho dokázal.
Prožil si toho tolik, aby mohl s klidem říct…
ŘÁD BRITSKÉHO IMPÉRIA ČESTNÝ RYTÍŘ-KOMANDÉR
„Hej, dokázal jsem vše, co jsem mohl.
Teď si chci v duchu pomyslet: ‚Zachoval jsem se morálně správně.‘“
VELVYSLANEC BAHAM V JAPONSKU
A taky že ano.
Přátelíme se mnoho let.
Ví toho o mně víc než kdokoli jiný.
A jsem velmi hrdý na to, čeho dosáhl jako umělec a občan.
Mám velké štěstí, že tě mohu nazývat svým přítelem.
Mám tě rád.
Oscara získává Denzel Washington.
UDÍLENÍ OSCARŮ
Oscara získává Halle Berry za Ples příšer.
Panebože. Panebože.
Byl to pro mě významný večer.
Byl velkolepý, nejen proto, že jsem uspěla, ale protože uspěl i Denzel
a Sidney získal čestného Oscara.
Věděla jsem, že ta chvíle mnoho lidí inspiruje.
Z celého srdce vám všem děkuji.
Čtyřicet let Sidneyho následuju a teď mi to dali.
A oni to ve stejný večer dají i jemu.
Pamatuju si, že vstal.
Vypadalo to,
jako by mi na dálku předával štafetu.
Vždy půjdu ve vašich šlépějích.
Není nic, co bych dělal raději.
Nic, co bych dělal raději. Bůh vám žehnej.
Nikdo takový jako on není. A ani nikdy nebude.
Říká se, že Sidney Poitier netočí filmy.
PREZIDENTSKÁ MEDAILE SVOBODY
Tvoří milníky. Milníky amerického pokroku.
Poitier jednou řekl, že ho pohání touha stát se lepším člověkem.
To se mu povedlo a na své cestě udělal o něco lepšími i nás.
Je jedním z těch lidí, kteří přišli na tento svět,
aby jím pohnuli, změnili ho a otřásli jím,
aby dali lidem to, co potřebují pro to,
aby se posunuli kupředu a dosáhli ve svém životě změny.
Sidney Poitier je nesmírně mocnou silou.
A jak řekl můj dědeček, na energii je krásné, že ji nelze zabít.
Energie se nezastaví.
Všechno, co Sidney stvořil, tu zůstane navždy
a bude se neustále vyvíjet.
A… že ale žil krásný život!
Gratuluji, Oprah, za nás všechny k těm uplynulým 20 rokům
a k tomu světlu, které tak jemně září na ty, kteří ho potřebují nejvíc.
Jsem součástí jeho odkazu,
stejně jako život každého, koho zasáhl.
Každý, kdo měl pocit, že se v něm něco pohnulo nebo otevřelo,
když ho viděl ve filmu Panu učiteli s láskou,
v Hádej, kdo přijde na večeři
nebo v té scéně, kdy vyskočí z vlaku
a dál stojí při Tonym Curtisovi,
a pomyslel si: „To by černoch udělal?“
To ho shrnuje.
Je to každý život, který zasáhl.
To je vše, co mohu říct.
Moc ho miluji. Strašně moc.
Opravdu.
Můj život by bez něj nebyl takový, jaký je.
Ušel jsem dlouhou cestu. Ušel jsem velmi dlouhou cestu.
A jsem na to hrdý.
Jsem tu, abych byl…
tím nejlepším manželem, nejlepším dědečkem,
nejlepším otcem, nejlepším pradědečkem.
Snažím se jim ze sebe předat vše, co by mohlo být považováno za dobré.
Opravdu se snažím být následující den lepším,
než jaký jsem byl dnes.
Lepším člověkem.
Ne lepším hercem, jen lepším člověkem.
A až zemřu, nebudu mít obavu, že jsem žil.