Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg burde ikke have overlevet.
Jeg blev født to måneder for tidligt.
Da det lå fast, at jeg ikke ville overleve...
...kom min far hjem...
...med en skotøjsæske.
De gjorde klar til at begrave mig.
Jeg synes, mit liv har taget
adskillige pragtfulde og ubeskrivelige drejninger.
Min verden var ret simpel.
Jeg vidste ikke, at elektricitet fandtes.
Jeg vidste ikke, at man kunne få vand ind i huset gennem et rør.
Jeg lærte gennem mine observationer, hvordan verden var.
Jeg så dyr. Jeg så fugle.
Jeg måtte selv finde ud af, hvad det var.
Jeg var den yngste af alle børnene.
Og jeg var selvfølgelig den, der fik mest skældud.
Men jeg var den yngste, og jeg blev meget ofte efterladt derhjemme,
når mine forældre skulle i marken. De dyrkede tomater.
Vi fik meget lidt skolegang. Meget lidt.
Alt, hvad jeg vidste om værdier og rigtigt og forkert,
og om hvem jeg var, lærte jeg af mine forældre.
Jeg kiggede altid på dem.
Hvordan de behandlede hinanden og tog sig af hinanden.
Hvordan de opførte sig over for deres venner og over for de andre i landsbyen.
Jeg forsøgte at opføre mig ligesådan, for jeg så resultatet af deres adfærd.
Floridas regering indførte handelsforbud mod tomater fra Bahamas.
Min far mistede sit erhverv.
Så han sendte min mor, som tog mig med, til Nassau
for at finde et sted, vi havde råd til.
Da vi sejlede ind i havnen, så jeg noget bevæge sig.
Det lignede en bille, der kom ned ad gaden.
Jeg spurgte min mor, hvad det var.
Og hun sagde: "Det er en bil."
Jeg sagde: "Hvad er en bil?"
Og hun beskrev det for mig. Jeg var fascineret.
På gaden så jeg glasvinduer med alle mulige vidunderlige ting bag.
Men så så jeg en kvinde.
Hun stod over for en anden kvinde, som lignede hende på en prik.
Alt det, som den ene kvinde gjorde, gjorde den anden også.
Det var jo et spejl, men jeg vidste ikke, der fandtes spejle.
Forstår du det? Jeg vidste ikke, hvad et spejl var.
Jeg tænkte aldrig over, hvordan jeg så ud. Jeg så kun det, jeg så.
Der var ét hvidt menneske på Cat Island.
Da jeg kom til Nassau, så jeg andre hvide mennesker,
men de var i mindretal.
De sorte udgjorde 90 procent af befolkningen.
Jeg løb rundt med en flok drenge på min egen alder.
I løbet af nogle måneder endte tre-fire af dem på en ungdomsanstalt.
Så min far mente, at jeg nok var på vej ud i noget ballade.
Jeg blev sendt til Miami i Florida.
Jeg forlod Bahamas som 15-årig med en bestemt selvopfattelse.
Jeg havde haft den i 10 et halvt år på Cat Island.
Og derefter fire et halvt år i Nassau.
Så jeg ankom til Miami med en vis selvopfattelse.
Og fra det øjeblik, jeg gik fra borde, begyndte Florida at fortælle mig:
"Du er ikke den, du tror, du er."
KUN FOR FARVEDE
Når man vokser op i et samfund på Cat Island, hvor alle er sorte,
er alt, hvad man ser omkring sig, stærkt og godt og trygt, og det er sort.
Konceptet "race" findes slet ikke.
Fordi det var hans personlige verdensanskuelse,
optrådte han på den måde i hele verden.
Han mente altid, at han var den, han var.
Og... der var tidspunkter, hvor det gav ham problemer.
Jeg skulle bo hos min bror, som var vores eneste slægtning i byen.
Han skaffede mit et job som bud for stormagasinet Burdines i Miami.
Jeg fik damens navn og...
Så tog jeg min cykel og kørte ud til Miami Beach.
Jeg fandt adressen og gik op til fordøren,
og så ringede jeg på.
Fruen i huset kom ud og sagde: "Hvad laver du ved fordøren?"
Så jeg sagde: "Jeg kommer for at aflevere en pakke."
Hun sagde: "Kan du så komme om til bagdøren!"
Og så smækkede hun døren i.
Hele racebegrebet i USA var en helt ny oplevelse for mig.
Jeg kunne ikke forstå det.
Hvorfor skulle jeg om til bagdøren, når hun stod der?
Men hun smækkede døren i, og jeg vidste ikke, hvad jeg skulle.
Så jeg besluttede at stille pakken lige der på dørtrinnet.
Sidst på aftenen tog jeg hjem til min bror.
Jeg kom derhen. Det er mørkt.
Jeg undrede mig over, at der ikke var noget lys, men jeg gik op til døren.
Hans kone åbnede døren, greb mig og trak mig ind, ned på gulvet,
og smækkede døren.
Hun sagde: "Hvad er det, du har gjort i dag?"
Og jeg sagde: "Jeg har ikke gjort noget. Hvad har jeg gjort?"
Hun sagde: "Klanen har været her. Hvad har du gjort?"
Jeg besluttede at flytte ud af byen. Jeg ville ud af byen.
Jeg havde sendt nogle stykker tøj på renseriet.
Jeg tog derhen. Det lå i en helt hvid bydel.
På vej tilbage gik jeg hen til busstoppestedet,
men busserne kørte ikke mere.
En bil standsede lige ud for, hvor jeg stod,
og den var fuld af politimænd.
De spurgte: "Hvad laver du?"
Så jeg forklarede, at jeg forsøgte at komme ind til byen igen.
"Hvad laver du her?" Jeg forklarede det.
Så trak han sin pistol.
Han holdt den ud ad vinduet i bilen.
Og så satte han den op mod mit hoved.
Sådan.
Så sagde han til de andre:
"Hvad skal vi gøre med den her person?"
De brugte ikke ordet "person".
Han sagde: "Hvis vi lader dig gå,
kan du så gå hele vejen tilbage til der, hvor du kom fra,
uden at se dig tilbage? Kan du det?"
Og jeg sagde: "Ja, det kan jeg godt."
Han sagde: "Hvis du ser dig tilbage bare én gang, skyder vi dig."
De næste 50 gader eller mere
skævede jeg hurtigt til siden, hver gang jeg gik forbi et vindue,
og jeg kunne hele tiden se politibilen bag mig.
De blev bag mig...
...hele vejen tilbage til den lille gade,
hvor min familie boede.
Og derfra kørte de bare videre.
I løbet af nogle få måneder
måtte jeg ændre hele min livsanskuelse.
Jeg lærte, hvem der havde magten.
Og jeg blev vidne til, hvordan den magt blev udøvet.
På det tidspunkt vidste jeg, at jeg måtte ud af byen.
Jeg måtte væk.
Jeg vidste ikke, om jeg nogensinde ville finde
et sted, der var anderledes end Florida.
Jeg hørte fra folk, at der fandtes et sted,
hvor vi havde nogle andre muligheder.
New York.
Jeg ankom til New York på Greyhound-busstationen
på 50. Gade og 8. Avenue. Jeg gik ud på gaden
og blev fuldstændig betaget af stedet.
Så kom der en afroamerikansk fyr hen til mig.
"Hvordan går det?" Jeg sagde: "Fint." "Hvor skal du hen?"
Så jeg bad ham forklare mig vejen til Harlem.
Han sagde: "Ja da, du går bare derned og tager A-toget."
Jeg var meget skeptisk, for han sagde: "Gå derned."
Der gik en trappe ned i jorden.
Så jeg sagde: "Okay."
Meget forsigtigt gik jeg ned ad trappen.
Så hørte jeg en buldren, der blev højere.
Og pludselig kom toget bare...
Jeg nåede op til 116. Gade og steg ud.
Jeg fulgte efter de andre og gik op ad trappen.
Og så stod jeg i Harlem. Wow!
Der var sorte overalt. Vi hilste på hinanden.
Jeg var vildt begejstret.
Sorte kunstnere var meget fremtrædende i Harlem.
Man kunne mærke storheden deroppe.
Ellington. Lena Horne. Billie Holiday.
Der gik superstjerner rundt i bydelen.
Man vidste, hvad en kunstner var værd dengang.
De stod lige der foran folk, uden filter.
Så man kan sige, at den epoke bare ventede på Sidney Poitier.
-Du søgte rigdom og berømmelse. -Jeg... Jeg søgte.
Min søgen var frugtesløs i lang tid.
På 49. Gade og Broadway lå der en bar og grillrestaurant.
I vinduet stod der "Opvasker søges".
Jeg gik ind. "Hvornår kan du starte?" Jeg svarede: "Med det samme."
Så ansatte han mig.
Ikke blot fik jeg arbejde. Det gav fire dollar pr. aften. Og mad.
Efter min første arbejdsdag tog jeg hen på busstationen.
Jeg gik ind og sov på toilettet.
Man skulle betale dengang, og det kostede fem cent.
Jeg smed en mønt i og kom ind.
Jeg slog sædet ned og sad med fødderne mod døren og sov.
Meget ubekvemt naturligvis.
Der var en aften, hvor jeg sad ved siden af køkkenet
og læste avis.
En af tjenerne så mig sidde derovre.
Jeg fortalte, at jeg ville være bedre til at læse.
Han spurgte, om han skulle læse med mig.
Hver eneste aften
kom den mand, denne jødiske tjener,
over til mig, når jeg læste avis,
og sad sammen med mig, indtil jeg virkelig havde lært at læse.
Det var som begyndelsen på en rejse for mig.
Når man ikke kæmper, går folk bare forbi en.
Men hvis de ser, at man knokler, vil en eller anden tage ens hånd
og give en det lille løft, man behøver.
Det sker altid.
Jeg gik på 125. Gade i Harlem.
Jeg købte en avis, der hed Amsterdam News.
Det var en sort avis med jobannoncer i.
Jeg havde fundet flere forskellige jobs der.
Som opvasker eller portør, eller hvad jeg nu ellers kunne få.
På næste side i avisen stod der: "Skuespillere søges."
Så jeg tænkte: "Gud, søger de skuespillere?
Hvad laver man som skuespiller?"
Så jeg tog derhen og bankede på døren. Der kom en mand ud.
Han var en kæmpestor mand. Enorm. Frederick O'Neal hed han.
Jeg kom ind og gik op på scenen. Jeg slog op på siden.
Han åbnede sit manuskript. Han sad nedenfor.
Så sagde han: "Du spiller John."
Så jeg fandt "John" og sagde: "Okay."
"Han sagde: 'Hvor... skal du hen?'"
Og han... Han blevet ret sur og vred. Han smed mig ud derfra.
Han sagde: "Hold op med at spilde folks tid, og bliv opvasker."
I det øjeblik blev jeg skuespiller.
Jeg sagde: "Jeg bliver skuespiller.
Og så skal jeg komme tilbage og vise den mand."
Du havde udtaleproblemer, da du kom til New York?
Kan du vise os, hvordan du oprindeligt talte?
En sætning som... "I'm going home".
Da jeg var barn, sagde vi "I gwine 'ome".
Jeg fik at vide, at dialekten skulle væk.
Så jeg fjernede den.
Jeg købte en radio til 14 dollar.
Så stillede jeg ind på en mand, der hed Norman Brokenshire.
Norman Brokenshire var nyhedsoplæser.
Han havde en pragtfuld stemme.
Goddag, mine damer og herrer. Her er Norman Brokenshire.
Jeg lyttede til ham, og bagefter gentog jeg det.
Jeg har siddet ved mikrofonen i over 25 år, og det er en hård branche.
Jeg mistede min accent... næsten fuldstændig.
Jeg gik ud og købte bøger, og så kæmpede jeg mig gennem dem.
Så tog jeg tilbage og gik til audition.
Og de tog mig.
Jeg brugte teatret, skuespillet og undervisningen som terapi.
Jeg tog derind efter arbejde efter et af de 14-18 jobs, jeg havde.
Jeg havde timer om aftenen og læste op og øvede scener.
På det tidspunkt, da jeg var 17-18 år gammel,
gav skuespillet mig et rum, hvor jeg kunne vise mig frem
og få afløb for mine frustrationer,
og hvor jeg kunne overføre min forvirring og andre onder
til en fiktiv figur.
Jeg følte, at det gav mig et særligt særpræg.
Jeg kunne være mange ting her.
De dele af livet, både socialt og andet, som jeg var afskåret fra,
kunne jeg nu gøre gengæld mod i den her illusion.
Tyran, vis dit ansigt!
Hvad er dit navn?
En ting, der er gået tabt, er sort teater.
Mit navn er Macbeth.
Efter krigen og helt op i 80'erne var sort teater den sorte kunsts stemme.
American Negro Theatre var en forløber for Negro Ensemble Company og andre store.
Der kunne unge talenter komme på scenen og få noget erfaring.
Alle kom fra sort teater.
Før 90'erne fandt man ingen sorte skuespillere,
der ikke havde lavet sort teater.
Jeg tog ind til en audition.
Da jeg kom ind, så jeg en tvær sort mand stå ovre i den anden side af lokalet.
Han var vist ikke så glad for at se mig.
Jeg så på ham og vidste, at ham skulle jeg konkurrere med resten af mine dage.
Jeg har indset, at jeg må spænde mig efter Sidneys stjernevogn...
...og lade mig føre til himmelske oplevelser.
-Og jeg... -Stemningen er er lidt anspændt.
Min far og Harry har den vildeste bromance.
De har været sammen siden American Negro Theatres første år.
De var de allerbedste venner...
...og så blev de uvenner i perioder. De er ligesom et ægtepar.
De bliver separeret og skilt, og så bliver de gift igen.
Vi er lejlighedsvis uenige.
Det er ikke for sjov. Vi er lejlighedsvis uenige om forskellige emner.
Men så drøfter vi dem.
Jeg har lært en masse af den mand de seneste 26 år.
Jeg tror også, han har lært noget af mig.
Vi er kunstnere. Jeg har et ego. Han har et ego.
Nemlig, skat.
Jeg var 18 år og kom ud fra Birdland.
Så fik jeg øje på Sidney, Harry Belafonte og Marlon Brando.
Altså, det var jo historisk. Historisk.
Vi var vilde. Det var alle dengang. De elskede, og de sloges.
De blev tætte. De forblev tætte.
De arbejdede tæt. Og så hele tiden skævt til hinanden.
Det gør de stadig.
Vi spillede Days of Our Youth. Sidney Poitier var min dubleant.
Vi fik ingenting for det. Så jeg havde et andet job.
Jeg var viceværtmedhjælper.
De skulle optræde en aften. Harry Belafonte havde hovedrollen.
Han arbejdede også som skraldemand og blev kaldt på vagt.
Min far var dubleant og tog hans plads.
Tilfældigvis var der en producer fra Broadway blandt publikum den aften
for at finde folk til Lysistrate.
Han valgte min far. Det var Harry nok ret sur over.
20th Century Fox havde sendt spejdere østpå efter skuespillere.
De så Sidney Poitier. De fløj ham til Californien,
prøvefilmede ham, og resten kender I.
Hvis han bliver for storsnudet, minder jeg ham om,
at hans karriere er bygget på skrald.
Det kunne vel gøre en bitter, hvis man ikke klarede sig fint selv.
Jeg klarer mig fint og er bitter.
-Hej, Lefty. -Hej, Luth. Jeg ledte lige efter dig.
Min karriere begyndte med en mand ved navn Joe Mankiewicz.
Han ville lave en film om sorte i USA.
Og det var en meget interessant film. Den første af sin slags.
Jeg spillede en ung, sort læge på et hospital i Los Angeles.
-Jeg er dr. Brooks. -Ja, de sagde, du var her.
Det var meget sprængfarligt materiale.
-Jeg vil have en hvid læge. -Vi slukker bare lyset.
-Har jeg ingen rettigheder? -Nej!
Der var folk i branchen, som ikke havde mod til at lave sådan en film om sorte.
Der var et mønster med
at bruge sorte på en yderst respektløs måde.
Jeg kan spise min kartoffelmos uden en kniv...
Stop det vrøvl!
Det var i 40'erne. Hvis man ville lave film, skulle man være sjov.
Stepin Fetchit. Mantan Moreland.
-Behøver jeg, mr. Bill? Må jeg blive her? -Nej.
Det er et dårligt eksempel for de andre tjenestefolk.
Bestemt.
De var den tids sorte stjerner. Var man ikke sjov, fik man ikke arbejde.
Mantan Moreland, Stepin Fetchit og Hattie McDaniel.
Jeg vidste, da jeg stod på scenen, hvor ondt det måtte have gjort
at sige nogle af de ord og optræde på den måde.
Jeff, du er den dovneste mand, jeg kender.
Jeg er ikke doven, mr. Frank. Jeg slapper bare af.
Hollywood var et meget ufølsomt sted, hvad angik sorte.
Luk mig ud!
Hattie McDaniel blev nomineret i 1939 og vandt.
Jeg vidste, at hun ikke måtte komme ind på hotellerne.
Jeg vidste, at rollen som stuepige, som hun spillede strålende,
var alt, hvad de ønskede af folk som hende.
Jeg tror aldrig, Sidney har spillet en "underdanig" rolle.
Han spilede ikke øjnene op.
Dukkede ikke nakken.
Han sagde aldrig noget sjovt.
Vi ser en mand i en verden, hvor han ikke har ret meget at skulle have sagt.
Og så har han det alligevel.
Når nogen dør på et hospital, råber folk "mord".
-Men de råber ad mig. -Og De er jo læge.
De råber ikke ad lægen. De råber ad negeren.
Filmverdenen ændrer sig, da han kommer på lærredet.
Ingen havde set en sort mand som ham.
Han skabte noget helt uden fortilfælde.
Jeg havde ting, der drev mig. Jeg kommer fra en meget fattig familie.
Fra en fattig og uuddannet familie i Caribien.
Og min fattige, uuddannede familie i Caribien så USA
som et sted med guld i gaderne.
Og når man har samlet noget, bør man straks sende det hjem.
Og fordi jeg ikke kunne sende dem guld, fik jeg et neurotisk forhold til mit hjem.
Jeg afskar det. Jeg skrev ikke, fordi jeg ikke kunne lægge noget i konvolutten.
Han har en dyb kærlighed og respekt for sine forældre.
Det har altid tynget ham lidt, at han var væk i otte år.
Jeg så min mor og far for første gang i otte år.
Familien mødtes i en biograf i Nassau for at se min første film, Ingen vej ud.
Ja, meget vigtigt.
Det var første gang nogensinde, at mine forældre så en film.
Det må have været som en fantasi for dem. En drøm.
Jeg er ikke sikker på, hvor meget de forstod af konceptet.
De var fuldstændig opslugte.
De sad og råbte: "Det er min dreng!" og den slags.
Efter den første bølge af succes blev jeg igen opvasker i Harlem.
Trods tilbageslaget troede jeg stadig på mig selv og på fremtiden.
Nok til at gifte mig med en smuk, ung pige ved navn Juanita
og komme videre med mit liv.
Snart blev vores første barn født,
og så var et andet på vej.
Jeg tror, min mor var total optimist, og min far var lidt af en pessimist.
Men hendes optimisme overvældede ham.
Det, at hun var så god til at læse folk, fascinerede ham.
Og det, at hun elskede andre mennesker betingelsesløst,
fandt han fængslende.
Jeg var den eneste pige og den eneste sorte
på min årgang på Columbia University.
Jeg havde to ting imod mig, så...
Jeg havde skrevet et essay
om situationen mellem sorte og hvide i USA.
De spurgte mig, hvor jeg fik de idéer fra. "Fra dem, der har oplevet det."
Da jeg mødte Sidney, var han kun nået til 3. klasse.
Han var altid ude efter at lære.
Han måtte vide alt, hvad han kunne komme i tanker om.
Jeg forsøgte hele tiden at fodre ham
med de ting, han ikke vidste, men som ville hjælpe ham at vide.
Så kunne han begynde at reagere på de film, han blev tilbudt.
Jeg sagde: "Penge er ikke alt."
Han blev tilbudt en rolle i en film. Den var vist af Marty Baum.
Og han afslog.
Marty Baum forstod det slet ikke.
Den ville have givet flere penge, end han tjente på et år.
Min anden datter skulle snart komme til verden.
Jeg havde ingen penge.
Jeg skulle spille vicevært, og det er der ikke noget galt i.
Men i det her manuskript blev der begået et mord.
Og morderne eller de, som havde noget med mordet at gøre,
mente, at jeg, viceværten, havde overværet det.
I historien bliver viceværtens datter myrdet,
og viceværten har ikke mulighed for at udtrykke, hvad han føler,
da liget af hans datter bliver smidt på græsplænen.
De ville ikke ændre manuskriptet, så han fik lov at reagere.
Så sagde han: "Reginald Poitier ville aldrig tillade,
at et af hans børn blev smidt på en plæne, uden at han måtte sige noget til det."
Han sørgede for, at alt, hvad han gjorde i livet, respekterede hans far.
Han sagde, at når han kiggede op
og så sit navn på lærredet eller på biografreklamerne,
var det ikke hans navn, men hans fars.
Det kan jeg ikke spille,
hvis jeg er søn af den mand, jeg tror, jeg er.
Jeg kunne ikke spille det,
hvis min mor er den kvinde, jeg tror, hun var.
Så han afslår.
Han afslår rollen og går ud og tager et lån,
så han kan betale for barnet og hospitalet.
Han gjorde det, han var nødt til at gøre.
Ikke så meget på grund af, hvad folk forventede af ham.
Mere hvad han forventede af sig selv.
Min troskab mod mine værdier stammer fra min mor.
Og min far.
Først dukker I jer. Så søger I dækning.
Den kolde krig efter 2. verdenskrig skabte en paranoia i USA mod kommunismen,
som påvirkede alle aspekter af livet i landet.
Den kommunistiske undergrund sendte praktisk talt agenter ind
for at infiltrere Hollywood
og gøre alt, hvad de kunne for at forgifte biograffilmene.
De er fjender! Ikke amerikanere!
De er homoseksuelle! Og kommunister!
De er kommunister!
Selv én kommunist i udenrigsministeriet er en for mange!
Jeg husker den tid, for jeg var lige startet på Howard University.
Jeg så McCarthy-høringerne
på det første tv-apparat, jeg havde set, som stod i fællesrummet.
Meget uhyggeligt.
Kravet om en loyalitetsed
bliver mere og mere udbredt i regeringen og over hele landet.
Der var lister over mulige kommunister eller sympatisører.
Det ramte mange mennesker. Også Paul Robeson.
Vender De hjem fra Moskva og er stadig kommunist?
Hvordan ved De, jeg er kommunist? Ingen andre ved det.
-Spørgsmålet gør mig vred. -Beklager.
Stil et andet, tak.
Paul Robeson var en meget vigtig figur i afroamerikansk kultur i 1930'erne.
Han stod øverst i den verden af sort underholdning,
som Sidney Poitier og Harry Belafonte blev en del af.
Og de beundrede Paul Robeson.
Han havde staten lige i røven, fordi han støttede proletariatet.
"De er jo kommunister." Og?
Robeson blev en interessant dobbelt skabelon
for Poitier og Belafonte,
i forhold til hvilken side de skulle kæmpe på.
FJERN JIM CROW FRA DOLLARSEDLERNE
Robeson blev udstødt.
Da han kunne have fået arbejde i Europa, tog regeringen hans pas.
Vi har set, at folk vil kæmpe for deres frihed,
så hvis de ikke får den, tager de den selv.
Sidney så, hvor respektløst Paul Robeson blev behandlet,
og hvordan han blev mishandlet.
Når man ser den slags...
...kan det vise en vejen.
Prøv nu at høre efter, Santini.
Det gør jeg også.
VEND DEM IKKE RYGGEN
Miller. Jeg skal lige tale med dig.
I Vend dem ikke ryggen skulle du aflægge loyalitetsed.
-Flere gange. -Hvorfor?
Nok især fordi jeg kendte Paul Robeson.
Min beundring var ikke nogen hemmelighed.
Det var åbenbart nok til at mistænke mig.
Ikke så beskeden, Miller. Du ved godt, at du er lidt klogere end de andre.
-Mig? -Ja.
Der er altid brug for en leder.
Poitier optrådte i Counterattack, et konservativt tidsskrift,
som efterforskede diverse offentlige personers forbindelse til venstrefløjen.
Nogen holdt øje med Poitier op gennem 1950'erne.
Dengang krævede filmbranchen, at hvis man ville arbejde,
skulle man være meget gode venner
med dem, der satte folk på sortlister.
Du nægtede.
Kom så, kloge.
Vent, han mener mig.
Du risikerede din karriere og alting.
Ja, men visse ting skal man sige nej til.
Min integritet var vigtigere end det politiske spil.
Det er modigt. Alt stod på spil.
Han kunne nemt være blevet udstødt.
Det må have været meget svært at sige sin mening dengang.
Af alle min fars ord huskede jeg især dem om, hvordan man blev en mand.
En mands værdi afhang af, hvor godt han tog sig af sine børn.
Det blev hos mig, som var det indgraveret i min hjerne.
Jeg vidste ikke, hvor jeg skulle hen, men fiasko var ikke en mulighed.
Så ringede Richard Brooks til mig og ville lave Panga i Kenya.
Derfra kom der virkelig gang i min karriere.
Sagde jeg til mig selv: "Nu vågner landet
og indser, at visse forandringer er uundgåelige"?
Nej, det gjorde jeg ikke.
I det øjeblik et sort barn går ind på skolen,
bør enhver kærlig forælder med respekt for sig selv
tage sit hvide barn ud af den ødelagte skole.
Det var stadig USA i 1950.
PLADSER FOR FARVEDE
Et USA, hvor en karriere som min ikke engang var blevet drømt om.
Det var aldrig sket før i hele filmbranchens historie.
En sort mand i en hovedrolle.
LÆNKEN
Du hørte manden, nigger. Klap så i.
Kald mig nigger igen, og jeg slår dig ihjel.
Kom bare an.
Pas på!
Jeg har altid følt et stærkt bånd mellem jøder og sorte.
Da jeg så Lænken med Tony Curtis, jøden,
og Sidney Poitier, som var sort...
Den havde en helt særlig kemi om folk i lænker.
Det kender vi til i vores dna.
Lænken var den første, jeg så.
Den påvirkede mig meget.
Jeg kan stadig huske, da han sagde til Tony Curtis:
"Der sidder en nål i mig. Kald mig ikke boy."
Ja, og der sidder en nål i mig. Du skal ikke kalde mig boy.
Det var første gang, jeg så
en sort mand hævde sin magt og forlange respekt fra en hvid mand på film.
Det sted i filmen, hvor Sidney beslutter...
...at ofre muligheden for frihed...
-Kom nu! -Jeg kan ikke!
...for at redde sin hvide ven...
...bryder sorte sig stadig ikke om og tror ikke på.
Det er "den magiske neger", som er et billedligt udtryk...
Lænken er et af de bedste eksempler
på en sort figur, der ofrer sig eller risikerer noget
eller gør noget ekstra for at hjælpe en hvid figur i nød.
Det var meget fremherskende i Hollywoods fortællinger i årevis.
For dem var det en måde
at vise de sortes menneskelighed og empati, selv når de led nød.
Men hos sorte var reaktionen: "Sikke nogle tåber."
Jeg anfægtede det en lille smule.
"Hvad ville jeg have gjort?"
Jeg var nok også sprunget.
Efter alt det, lænket sammen.
Jeg havde ikke svigtet ham.
Jeg interviewede James Baldwin.
Han sagde: "Lænken? De hvide elskede den,
men blandt de sorte blev der råbt: "Bliv på det tog, dit fjols!"
Hvad tænker du?
Jeg tænker ingenting. Filmen var revolutionær.
-Det var den. -Den anses i dag som en revolutionær film.
-Vi klarer det nok, Joker. -Ja.
Lænken definerede Sidney Poitier, som vi kender ham i dag
som en utrolig stærk skuespiller.
Hans og Tony Curtis' navne stod over filmens titel,
et tegn på, at han var blevet en rigtig Hollywood-stjerne.
Min far og Tony Curtis blev begge to nomineret til en Oscar.
Det var første gang, en sort var nomineret, siden Hattie McDaniel.
Det, at min far kom hjem med tavlen,
hvor der stod, at han var nomineret, og som han kunne hænge op,
var stort for ham.
Medieopmærksomheden, portrætterne, forsiderne...
Han var på forsiden af Ebony. Han var en stjerne.
Han var smuk på mange måder.
For det første, hvem smiler sådan? Måske kun Brando. Helt ærligt.
En del af Sidneys skønhed er, at han er en omvandrende yoruba-maske.
Som en af Benins bronzestatuer.
Meget skulpturel.
Han var en prægtig skabning.
Jeg ville giftes med Sidney Poitier.
Han var lige, som jeg syntes, en perfekt sort mand skulle være.
Sidney havde overbevisning.
Han forstod, hvad billedsprog handlede om. Billedsprogets magt.
Jeg har set folk græde. Jeg har set kvinder dåne.
Selv deres mænd dånede.
Jeg har set, hvordan alle smeltede, når han var til stede.
Han var så elegant. Så statelig.
Han var bare "wow". Filmstjerner bør være "wow".
SORT SOLSKIN
Jeg var med i Sort solskin i 1959, så jeg lærte Sidney godt at kende.
Vi kendte hinanden godt.
Alle sorte havde læst Sort solskin, for stykket var en del af pensum,
da sorte tekster blev tilladt i skolen.
Sidney havde købt en minkpels til mig.
Og jeg sagde: "Jeg har da ikke brug for en minkpels."
Så jeg returnerede den og fik pengene og investerede dem i Sort solskin.
Jeg var den største investor i det stykke, han var med i på Broadway.
Jeg havde spillet på Broadway før. Ingen vidste, hvordan det ville gå.
Det føltes godt. Efter første akt, da tæppet gik ned, var der total tavshed.
Vi troede, det var en fiasko. Men efter anden akt
var publikum så grebet af det, at da stykket var forbi,
tog folk en mundfuld luft, der lød et skrig og et "bravo". Fantastisk.
Jeg vidste, jeg var skuespiller, da tæppet gik ned på premiereaftenen.
Efter al den tvivl, jeg havde haft siden det lyksalige møde
mellem mig og manden fra American Negro Theatre,
som smed mig ud og smækkede døren i,
vidste jeg den aften med sikkerhed,
at jeg netop var blevet formelt introduceret til mit sande kald.
Jeg var skuespiller.
SORT SOLSKIN
Jeg har sgu planer.
Jeg har planer, der vil vende op og ned på den her by.
Filmen året efter får stykket ud til et bredere publikum.
Poitiers mest elektriske optræden.
Det er ikke tilfældigt, at det er skrevet af en afroamerikaner
i borgerretsbevægelsens unge dage
i modsætning til alle rollerne skrevet af hvide mænd.
Lorraine Hansberry er i stand til at fange den ægte sorte oplevelse,
som ingen andre i Hollywood kunne.
-Jeg ved, at du er en travl lille dreng. -Walter, stop.
Ingen har så travlt som jer farvede collegedrenge
-med jeres studenterlogenål og hvide sko. -Wally!
Jeg ser jer hele tiden med bøgerne under armen på vej til time.
Hvad lærer I? Hvad fylder de jeres hoveder med?
Det loft over mulighederne, som sorte havde,
og som især aggressive, unge, sorte mænd havde dengang...
Man ser det. Han personificerer det.
Der er ikke så stor forskel på Sidney i Sort solskin
og så de unge i Boyz n the Hood.
Du bliver ædt op af bitterhed.
Og dig? Er du ikke bitter?
Ser du ingen blinkende stjerner, som du ikke kan nå?
Jeg taler...
Bitter?
Jeg er en vulkan. Jeg er en kæmpe omgivet af myrer.
Myrer, som ikke forstår mig.
Det er en kunst at vide, hvad man skal gøre i øjeblikket.
Vide, hvor kameraerne er, og lære alle bevægelserne.
Han havde styr på alting. Det var meget svært ikke at kopiere ham.
Første gang, jeg mødte Sidney, var jeg meget ung.
Han og min tante Diahann var sammen. Jeg var nok fem år.
Jeg hørte først om deres forhold,
da jeg læste Sidneys bog, da jeg var meget ældre.
Tante Diahann talte ikke rigtig om det dengang.
Da jeg blev ældre, havde vi nogle samtaler,
som nu var mere passende.
Jeg blev ret overrasket.
Der var mange følelser på spil.
-Du er smuk. Ja. -Ja?
Du får mig til at føle mig smuk.
Jeg føler mig ikke gennemsnitlig med dig. Jeg føler mig som noget helt særligt.
Det er en meget sexet film.
Den ser fantastisk ud i sort-hvid. Byen Paris ser fantastisk ud.
Den foregår nede i jazzhulerne. Paul Newman er med.
Og min tante Diahann er med.
Hun er den mest betagende kvinde, nogen har set, i den film.
Han og Diahann Carroll er et af filmhistoriens smukkeste par.
De har trenchcoats på og går rundt i Paris om aftenen.
De sludrer lidt om borgerrettigheder og kærlighed.
Bliv lidt i Paris og stræk benene.
Spis frokost et sted uden at blive slået.
En dag vil du se ud over havet og sige: "Hvem savner det?"
Poitier er blevet et symbol for hele landet,
men han er inde i en personlig krise.
På den ene side føler han en dyb kærlighed til Diahann Carroll,
som han mangler i sit ægteskab. Men han er jo også far.
Og han har Reginald Poitiers ord om, at en mand skal tage sig af sin familie.
Svigter han de værdier ved at have denne affære?
Jeg kan ikke slippe dig.
Så tag med.
Da Paris Blues var færdig, var de begge stadig uafklarede.
Usikre på næste skridt. Usikre på, om de ville blive sammen.
Usikre på, hvordan de greb familiesituationen an.
Han havde travlt. Han ville væk.
Han kunne ikke blive ude i huset.
Han måtte have en lejlighed, så han kunne skrive.
Han var begyndt at skrive.
Men det viste sig selvfølgelig, at det var noget andet
og ikke... det, han sagde.
Freedom Now-bevægelsen, hør efter.
Vi opfordrer alle borgere til at tage til Washington.
Med fly, bil eller bus. Så længe I kommer dertil.
DE STRØMMER TIL FRA HELE LANDET
Negere ønsker det samme, som hvide borgere har. Alle rettigheder.
Frihed! Frihed!
Målet er at vise støtte til præsident Kennedys borgerretslov.
Vi var en sort bevægelse i sydstaterne indtil august 1963.
Det skyldtes ikke kun dr. King, der viderebragte drømmene
fra afroamerikanerne i Syden.
Det var også Hollywoodstjernernes tilstedeværelse.
Harry og Sidney Poitier gjorde det til en global begivenhed.
Før Martin Luther King havde sagt et ord.
Dr. King kendte ikke Marlon Brando.
Han kendte ikke Paul Newman.
Hollywoodstjerner, som marcherede med dr. Kings folk.
Det var Sidney og Harry. De var forbindelsesleddet.
Jeg bemærkede i dag i alle talerne og på alle skiltene,
at jeg så eller hørte ordet "nu" igen og igen, vedholdende.
Uopsætteligheden, som var tydelig i dag, har simret i mig i alle disse år.
I hvert fald siden jeg blev voksen.
Jeg blev interesseret i borgerrettigheder for at kunne overleve.
Jeg tror, min interesse begyndte for mange år siden,
men den var ikke så voldsom, som den er i dag.
Sidneys aktivisme imponerede mig ikke bare. Den inspirerede mig.
Jeg tænkte: "Det kan jeg også. På min egen måde.
Jeg må finde min egen måde, men jeg kan godt.
Jeg kan bruge min stemme."
Han var oppe imod hårde odds.
Folk ville anklage ham og sige: "Hvem tror du, du er?"
Det var ikke fair. Han havde en stemme, og han måtte bruge den.
Han gjorde sig fortjent til den stemme. Skuespillere må også sige deres mening.
Set gennem den gennemsnitlige amerikaners øjne var det desværre
umuligt at se mig.
Nogle gange blev jeg sur over det, fordi jeg ikke var i stand til at ændre
måden, hvorpå sorte blev udnyttet og behandlet.
Hollywood var på den tid ikke klar
til mere end én sort stjerne. Der var flere sorte skuespillere.
For det meste var det en meget konservativ branche,
som skulle slæbes ind i nutiden, og det tog lang tid.
Ingen er i gang med at fremelske den næste Sidney Poitier.
Sidney er et kompleks. Sidney Poitier-komplekset. Som en matrix.
Sådan fungerer racisme. Det er ligesom i Highlander.
Vi har jo Sidney. Hvad skal vi med de andre negere?
Han var en racesoldat, som førte hæren frem for alle andre,
men som fuldt ud forstod, at han ikke var defineret af sin hudfarve.
Han sagde det ikke for at gøre modstand eller forklare noget.
Det var bare et faktum.
Der er så meget ved os og omkring os,
som har været medvirkende i nogle af mine forandringer
og i nogle af mine valg.
Nogle af disse valg skyldtes ikke bare, at jeg så på livets pointtavle og sagde:
"Det her bør jeg gøre. Det her vil jeg gøre."
Nej, man... Man lever efter
de værdier, der driver en.
MARKENS LILJER
Markens liljer er en historie om en sort håndværker,
som kommer til et nonnekloster og bygger en kirke til dem.
Gud er god. Han har sendt mig en stor, stærk mand.
Det har han ikke sagt noget om til mig. Jeg kom bare forbi.
I '63 var jeg seks år gammel.
Jeg tænkte: "Skynd dig væk, Sidney. Hvorfor hjælper du dem?"
"Sæt dig ind i bilen." Sådan tænkte jeg som seksårig.
Han sagde: "De kan ikke betale mig nok. De tilbyder ingenting."
Så jeg havde et forslag.
At lave filmen, ikke for et honorar,
men for en del af ejerskabet over filmen.
Det havde han aldrig overvejet. "Så gør det," sagde jeg.
Harry Belafonte fik tilbudt rollen og afslog.
"Manden har ingen forbindelse til virkeligheden."
Frygtelig film. Frygtelig. Den værste, jeg havde læst.
Jeg afslog den meget bestemt.
Så tog Sidney Poitier rollen.
Han var pragtfuld i den film.
Harry var jo også sanger. Han klarede sig fint.
Han havde råd til at sige nej. Man kan sige nej, når huset er betalt.
Ikke for at tale grimt om Harry, men havde havde jo sin "Day O".
Okay?
Jeg lavede Hello, Dolly! på Broadway med Pearl Bailey.
Hver gang nogen kendte kom og så det, inviterede hun dem på scenen.
Så sang de...
Hun inviterede Sidney op, da han kom.
"Kom nu, Sidney. Vi gør det."
Og han sagde: "Jeg kan ikke synge!"
Okay, hør her.
Hun sagde: "Hvad mener du? Jeg så dig skråle i Markens liljer."
Han sagde: "Det var en anden!"
Kom så.
Den her lille film fik et stort publikum.
Den ramte stemningen i landet.
Især holdt folk meget af Poitiers figur, Homer Smith, og Poitiers skuespil.
Han havde en meget sød og indtagende stil. Det fangede bare den rette stemning.
Rollen var en elskelig, skøn og opløftende figur,
som afspejlede noget, der findes i de fleste mennesker.
OSCAR-UDDELINGEN 1964
Hollywoods store aften. For 36. gang
hyldes årets største kunstnere og præstationer
med uddelingen af de eftertragtede Oscars.
Jeg var bare en 10-årig pige i Milwaukee.
Jeg sidder og ser Oscar-uddelingen,
og man ser folk ankomme og limousiner og alting.
Hver gang en sort person var i fjernsynet, greb jeg telefonen og sagde:
"Der er en farvet person med! Skynd jer at tænde."
Så gik jeg selv glip af det.
De nominerede som årets bedste skuespiller er Albert Finney i Tom Jones,
Richard Harris i Livets pris,
Rex Harrison i Cleopatra,
Paul Newman i Den utæmmelige
og Sidney Poitier i Markens liljer.
Og vinderen er Sidney Poitier.
Da hun sagde mit navn, sprang jeg op og sagde:
"Jeg vandt! Jeg vandt! Jeg vandt!"
Jeg kunne ikke lade være.
Det var udtryk for, hvad jeg selv følte,
men også udtryk for, hvad en frygtelig masse mennesker følte.
Forestil dig lige.
Det var før, vi fik borgerretsloven. Forestil dig chokket i rummet.
Forestil dig den ufortyndede glæde og magi
og noget fuldstændig guddommeligt, der skete i det øjeblik,
og som overgik alt andet, der foregik blandt de sorte.
Mr. Poitier er den første sorte, der vinder prisen,
og det blev godt modtaget af publikum.
Det var et vendepunkt. Et ægte vendepunkt
i et Hollywood, som havde valgt
at fremstille os, de sorte,
helt anderledes, end vi var.
Fordi det har været en lang rejse frem til dette øjeblik,
står jeg naturligvis i gæld til utallige mennesker.
Han var det store sorte håb for mig. Det blev han i det øjeblik.
Jeg husker tydeligt følelsen af,
at hvis det kunne ske for en farvet mand, hvad kunne der så ikke ske for mig?
Jeg kan kun sige en meget særlig tak.
Han fik succes for mange. Ikke kun os, der kom efter ham,
men Sidneys forældre og bedsteforældre helt tilbage til slaverne.
Forestil dig, hvad de måtte have følt, da han fik succes.
For at blive den første sorte mand, den første fra Bahamas,
der vinder Bedste Skuespiller på en tid, hvor det var stort set umuligt,
skulle man være hundrede gange bedre end alle andre.
Det var enestående dengang.
Ikke så meget, fordi jeg var særligt god eller ægte.
Jeg var slet ikke så god eller så ægte.
Men der var noget i mig, som jeg udstrålede, som kom fra min mor.
Det, hun gjorde som mor, for at jeg skulle overleve.
De forventede ikke, at jeg overlevede, da jeg blev født.
Jeg blev født to måneder for tidligt.
Min far forlod huset næste morgen,
da alle til stede, inklusive jordemoderen, havde fastslået, at jeg ikke overlevede.
Han kom tilbage senere med en skotøjsæske.
Og...
...de var klar til at begrave mig.
Men det ville min mor ikke høre tale om. Hun nægtede.
Så gik hun.
Hun gik alle de steder hen, hun troede, hun kunne få hjælp.
Hun kom forbi huset, hvor en sandsigerske boede.
Min mor sagde: "Jeg har lige født et barn.
Han kom alt for tidligt. Du skal fortælle mig om min søn."
Sandsigersken lukkede øjne, og hendes ansigt fortrak sig.
Hendes øjne rullede bag øjenlågene.
Pludselig spærrede sandsigersken øjnene op og sagde: "Vær ikke bekymret for din søn.
Han overlever.
Han vil rejse over næsten hele verden.
Han bliver rig og berømt."
Jeg ville bære hendes navn over hele verden.
Og alle de ting, hun sagde...
...har jeg oplevet.
NBC News præsenterer Chaney, Goodman og Schwerner.
Et særligt indslag om de tre borgerretsforkæmpere,
der er forsvundet i Mississippi.
James Chaney, Andrew Goodman og Michael Schwerner
tog ned for at udstede valgkort til sorte.
Jeg var lige kommet med i bevægelsen dengang.
Jeg fik et lift med en pickup.
Jeg kendte alle undtagen Goodman. De var lærere.
De lærte folk, hvordan man stemmer,
og hvordan systemet virkede, for det vidste vi ikke.
Som jeg så det, lærte de folk om den amerikanske drøm.
Stem, og valget er dit.
Stem ikke, og valget er deres.
Husk at stemme. Så er valget dit.
Du var ude for noget skræmmende, da du var nede sydpå.
Jeg ved lidt om det, men jeg har aldrig hørt dig fortælle det.
Sidney og jeg har været venner i 26 år.
Ingen andre oplevelser, vi har haft, har givet os et tættere bånd end den her.
Min gode ven Harry Belafonte ringede:
"Tag med mig til Mississippi.
Vi skal give nogle penge til borgerretsbevægelsen."
Gruppen i det område havde desperat brug for flere penge.
Vi behandler alle med stor respekt her i Mississippi,
alle, der kommer, så længe de ikke bryder vores love.
Vi fik telefonopkald og trusler både dag og nat.
De ville myrde Belafonte og Poitier.
Som de sagde: "Vi dræber de niggere, der kommer til Greenwood."
Jeg havde troet, at med min forbindelse til Bobby Kennedy
ville et opkald til justitsministeriet, hvor jeg fortalte, hvor jeg skulle hen,
give os beskyttelse fra staten.
Da vi kom derned, var der ingen betjente eller beskyttelse.
Der kom to biler og hentede os.
Den ene skulle vi køre i, og den anden var ekstra.
Ingen ville køre bilen.
Så jeg meldte mig. Da vi havde givet hånd og sagt goddag,
blev bagagen lagt ind i min bil.
Poitier og Belafonte sad i den forreste bil.
Da vi satte os ind, var der en, der sagde: "Der er de."
Billygter blev tændt. Vi så, at de var fra Ku Klux Klan.
Vi kørte. Da de forsøgte at indhente os,
rykkede den tredje bil over, så ingen kunne overhale.
De kørte lige op bag i bilen.
Min første tanke var: "De må ikke komme forbi."
De kørte flere gange ind i bilen bag os
for at skubbe den væk fra vejen og komme op til os.
De må ikke komme forbi. Hvis de skyder, er det sådan her, jeg dør.
Vi legede radiobiler over flere kilometer.
De kunne ikke komme forbi, så de gav op.
En masse studerende tog de biler, de kunne skaffe, og kom ud til vejen
og fulgte os til Greenwood med pengene. Og vi ankom uskadte.
Det var ligesom i Biblen. Folk sad oppe i træerne.
Hele vejen ned ad gaden stod folk helt tæt.
Og... det giver mig tårer i øjnene.
De mennesker, der sad oppe i træerne og oppe på tagene,
det var magisk.
Da de så Poitier,
begyndte de at synge sangen fra Markens liljer, "Amen".
Det var noget helt særligt.
Hvert år i marts og april
begynder aviserne at skrive om den lange, varme sommer forude.
Plyndringer, mord og brandstiftelse har intet med borgerret at gøre.
Vi er dødtrætte. Vi vil ikke presses mere af hvide noget sted fra. Og vi mener det.
Jeg husker tydeligt, da jeg var omkring 10 år gammel.
Det var i 1967, og det var på en måde Sidneys sommer.
Min mor og jeg så Den hårde klasse,
I nattens hede og Gæt hvem der kommer til middag.
Vi havde haft sorte filmstjerner,
men Sidney var nok den første sorte rigtige Hollywood-stjerne.
Folk gik i biografen for at se Sidney Poitier-film. Det var aldrig sket.
De hvide gik ind og så Sidney Poitier-film
på en tid, hvor borgerrettighedsbevægelsen var aktiv,
og det blev han et symbol på.
Den største filmstjerne var en sort mand i 1967 og '68.
Hele landet kredsede om ham.
I NATTENS HEDE
Rejs dig op, boy.
Det skal være nu!
Jeg var meget imponeret over hans uangribelige værdighed.
Filmen leger med vores forventninger. Han finder sig ikke i det.
Men man spørger sig selv, hvor længe han finder sig i det, før han eksploderer.
Du er vist ret selvsikker, Virgil.
"Virgil", et sjovt navn for en neger fra Philadelphia. Hvad kalder de dig?
Man kalder mig mister Tibbs.
"Man kalder mig mister Tibbs."
Jeg elskede det, for jeg talte til lærredet, og publikum var mest sort.
De begyndte at klappe og var bare meget levende.
Den berømte scene i drivhuset,
hvor den hvide plantageejer slår ham, og Sidney slår igen...
I en biograf i 1967 var effekten voldsom.
Var hr. Colbert i dette drivhus i går aftes ved midnatstid?
Der blev helt stille.
Den mest larmende stilhed, jeg har oplevet. Man hørte folk gispe.
Folk kiggede på hinanden.
De sorte blev ellevilde. De havde aldrig set den slags før.
Det var aldrig før sket i en film. Han var noget for sig.
Hvad vil De gøre ved det?
Det ved jeg ikke.
Ved du, hvad vi gjorde?
"Ja!"
I det oprindelige manuskript ser jeg på ham med foragt
og går min vej hyllet i mine stærke idealer.
Det kunne være sket med en anden skuespiller, men ikke med mig.
Jeg huskede alt for godt den aften i Miami og pistolen mod min pande.
Jeg meddelte instruktøren, at manuskriptet skulle skrives om.
Kun Sidney kunne gøre den slags.
Han var en stjerne. Som ingen anden. Det vidste alle på det tidspunkt.
Han går gennem livet med albuerne fremme. "Flyt jer."
Det endte med at blive et af filmens højdepunkter.
Men det sagde meget om tiden.
Det sagde noget om en tid i USA, hvor vi, i det mindste på film,
kunne udfordre dele af virkeligheden.
Det slag kunne høres over hele verden. Uden fortilfælde.
Hans berømmelse eksploderede.
Så der kom en interessant alliance
mellem Sidney i det øjeblik og det, der skete ved frontlinjen.
DEN HÅRDE KLASSE
At se denne sorte mand
være lærer og mentor for de unge...
Det var altid en hvid mand, der var helten,
og de sorte blev enten reddet eller lavede ballade.
Her var narrativen omvendt.
Sæt jer.
Den hårde klasse var min yndlingsfilm,
fordi jeg så far
reagere, som han gør over for os.
Han underviste ikke kun sine børn. Han underviste alle.
Jeg så ham.
Alle så skuespilleren. Jeg så faderen.
Vi vil alle overholde visse høflighedsregler her i klassen.
I kalder mig "hr." eller "hr. Thackeray".
De unger damer tiltales "frøken" og drengene ved deres efternavn.
Jeg siger altid, at jeg har engle på skuldrene,
for jeg er ekstremt heldig.
Jeg var musiker og sanger. Jeg havde aldrig spillet skuespil.
Ja.
Min manager var meget klog.
Da de gav mig rollen, sagde hun: "Ja, og hun skal synge titelsangen."
Jeg mener...
For mig at være en del af det budskab...
Det var et meget stærkt budskab.
Det handlede om kærlighed og om Black Lives Matter.
Han er lige så vigtig som alle jer hvide unge i skolen.
Han er faktisk mere vigtig for livet på den skole,
end nogen anden, de ville møde i deres liv.
Jeg havde udgivet mange hits, og jeg har udgivet hits efter det.
Men det skiller sig ud, for det handlede ikke kun om en sang.
Det handlede om Sidney Poitier og om filmens budskab.
Tale! Tale!
Det er vigtigt at sige, at filmene ikke var til sorte.
Han var meget bevidst om den historie, han fortalte,
og opmærksom på, hvad der skete særligt med dr. Kings bevægelse.
Han er foregangsmand, hvad angår massemedierne.
Han beviste, at sorte var mennesker.
Hver gang, man kan menneskeliggøre og normalisere det at være sort
over for en verden, der slet ikke mente, vi var mennesker, fremmer det sagen.
Det er det, det hele handler om.
At give folk mulighed for at se vores menneskelighed.
John Wade Prentice. Er det ikke et dejligt navn?
John Wade...
Joanna Prentice skal jeg hedde.
Det er John.
Det glæder mig at møde Dem.
I lige måde, fru Drayton.
Fru Drayton, jeg er lægeuddannet, så det er vel ikke anmassende,
hvis jeg beder Dem sætte Dem, før De falder om.
Han tror, du besvimer, fordi han er neger.
Jeg var 22 år gammel, og Sidney var bare så sød.
Jeg var meget naiv.
Så da scenen blev optaget, kyssescenen,
troede jeg ikke, at det ville være noget særligt.
Kameramanden sagde: "Okay, vi kører."
Og så kiggede jeg mig omkring i studiet,
og jeg så en masse strenge ansigter.
Jeg vidste ikke, hvad der foregik. Det var først bagefter,
da jeg skulle have fjernet min sminke, at jeg spurgte sminkøren:
"Hvad foregik der derinde?"
Og hun sagde: "Åh, hvor er du naiv. Ved du det ikke?"
Jeg sagde: "Nej. Hvad foregik der?"
Mange vil synes, at vi er et rystende par. Ikke sandt, fru Drayton?
Jeg ved, hvad De mener.
Det er alt for nemt for dem, som ikke oplevede de kulturelle sammenstød,
uretfærdigt at affærdige film som Gæt hvem der kommer til middag
og glemme, hvor revolutionære de var set med den tids briller.
Det hele er gået alt for stærkt. Det sagde du også selv.
Hvad vil folk ikke sige om jer?
I 16-17 delstater overtræder I loven. I er kriminelle.
Den replik i Gæt hvem der kommer til middag:
"Du ser dig selv som en farvet mand. Jeg ser mig selv som en mand."
Den definerede Sidney Poitier.
Du er min far.
Jeg er din søn. Jeg elsker dig.
Det vil jeg altid gøre.
Men du ser dig selv som en farvet mand.
Jeg ser mig selv som en mand.
Han behøvede slet ikke spille skuespil, for sådan er han.
Han så sig selv som en mand.
De tre film gav overskud.
Han havde skjorte og slips på i alle tre.
Da blev han til "sir Sidney".
Han havde markeret sig med Markens liljer i '63.
Nu var han pludselig ikke kun ærefuld. Han var også indbringende.
Det var hidtil uset i amerikansk filmhistorie.
Jeg spurgte, om han skulle lave en anden film bagefter.
Og han sagde nej.
Han sagde: "Det bliver nok den sidste film, jeg laver."
"Hvorfor?" spurgte jeg.
Og han svarede: "Fordi de sorte,
mit folk, vil synes, jeg er en Onkel Tom."
Grundet de skiftende sociale strømninger
voksede en temmelig stor utilfredshed mod mig i visse sorte kredse.
En kulturel bølge, der toppede, da New York Times bragte artiklen
"Hvorfor elsker de hvide Sidney Poitier så højt?"
"DET GODE, GAMLE SYDNEY POITIER-SYNDROM:
EN GOD MAND I EN HELT HVID VERDEN."
Ifølge visse kritikere var jeg en Onkel Tom, endda en "husneger",
fordi jeg spillede roller, som ikke truede et hvidt publikum,
fordi jeg spillede den ædle sorte, som opfylder den hvide venstrefløjs drøm.
"MEN HAN ER UVIRKELIG. I TO ÅRTIER HAR HAN SPILLET SAMME ROLLE,
DEN UANGRIBELIGE, EN-DIMENSIONELLE HELT."
Jeg er kunstner, mand, amerikaner, nutidig.
Jeg er mange ting, så jeg ville ønske, I ville...
...udvise mig passende respekt.
Det er ikke nemt at være den første. Hvis man er et menneske,
der skal repræsentere en hel race.
Det er sgu ligesom Jackie Robinson. De tager alle tævene for en hel race.
Sidney måtte tage en masse tæv, som Denzel ikke behøvede tage.
Man må jo tage det sure med det søde.
Han havde meget brede skuldre.
Det fik han. Men han skulle bære en tung byrde.
Det er et stort pres at gøre alt rigtigt.
Det er svært at dømme.
Men Sydney har altid haft mine to yndlingstræk:
Ydmyghed over sin kreativitet og storsind i sin succes.
-Mærkede du det pres? -Selvfølgelig. Det er der hele tiden.
Man ved, at en hel befolkningsgruppe ser med
for at se, om man taler for en sag, som ligger dem på sinde,
og for at afgøre, om man lever op til deres forestillinger om en.
Om man er velkommen eller ej.
-Var det ensomt? -Ensomt?
Selvfølgelig var det ensomt. Det var ensomt, ja.
Har de hørt om King?
Jeg har en meget trist nyhed til jer.
En trist nyhed for alle borgere her i landet
og for folk, som elsker fred i hele verden.
Martin Luther King blev skudt og dræbt her til aften i Memphis, Tennessee.
NBC afbryder programmet med denne særlige meddelelse.
Martin Luther King Jr. er blevet dræbt i aften i Memphis, Tennessee.
Skudt i hovedet, mens han stod alene på hotellets altan.
Han døde på hospitalet en time senere.
Jeg husker, at jeg kom hjem med bussen i Pleasantville.
Min far kom ned til bussen i indkørslen ved postkassen.
Han steg op i bussen.
Han var for høj til at kunne stå op.
Så kiggede han på alle børnene.
Og så sagde han noget almengyldigt til dem.
Noget med at "en stor mand er...
...blevet taget fra os." Sådan sagde han.
"Vi bør efterkomme hans store ord
og behandle alle med respekt og værdighed."
Alle børnene var helt opslugt af ham.
Og så sagde far: "Kom, piger. Vi går hjem."
Af jord er du kommet,
til jord skal du blive.
Vi takker Gud, fordi han gav os en leder,
som var villig til at dø, men ikke til at dræbe.
Det var i '65, at Malcolm X blev myrdet i en moske i Harlem.
Det var i '68, at Martin Luther King blev myrdet.
Vi har et skrøbeligere demokrati i de jødisk-kristne samfund, end vi tror.
Vi hænger sammen via nogle få kulturelle tråde.
Og Sidney Poitier er en af de kulturelle tråde.
Mordet på Martin Luther King indleder en ny epoke i Poitiers arbejdsliv
og får samtidig stor personlig betydning for ham.
Det personlige var ikke kun, at han som andre sorte følte sig rådvild
efter mordet på Martin Luther King.
Han blev også uvenner med Harry Belafonte.
Lige efter mordet på King diskuterer de begge,
hvordan man bedst kan mindes ham.
Belafonte vil holde et stort træf i Atlanta efter Kings begravelse.
Poitier fraråder det, fordi det vil overskygge Luther King.
Det fører til en vis anspændthed mellem dem,
og de taler ikke sammen i lang tid.
To meget holdningsstærke mennesker.
Må jeg sige det igen? To meget holdningsstærke mennesker.
Og de skjulte ikke, hvad de mente.
Harry ville gøre noget, der gav folk mulighed for
at vise deres sorg som en hyldest.
Og Poitier mente med rette, at det ville virke forstyrrende.
Det vidner om, hvor meget folk måtte improvisere
i kølvandet på den slags uforudsete, brutale situationer.
Alene traumet.
Både Poitier og Belafonte måtte tænke alting forfra nu.
Han mister sin bedste ven på en tid, hvor alt andet sejler.
Han blev skilt fra sin kone. Han er sammen med Diahann Carroll.
En stor del af min fars eftermæle er det, han lærte sine sønner.
Det eftermæle tyngede mig voldsomt, da min første hustru og jeg skiltes.
Det brud var en lang og smertefuld tid for alle indblandede.
Det var ikke sjovt for min mor.
Det var nok det, jeg mærkede mest.
Jeg så ikke, hvordan min far havde det, men jeg så hende.
Venner besluttede, hvis side de stod på.
Og det gjorde meget ondt. Du ved...
For min far fik de fleste.
Ikke flere onkler og tanter og gudforældre alle vegne.
Det gør mig grædefærdig. Men dem, der bakkede hende op,
var jeg taknemmelig for.
Jeg var jo forelsket i en anden kvinde.
Skyldfølelsen over det kunne end ikke 11 års psykoterapi kurere.
"Min kone forstår mig ikke," sagde jeg som en anden kliché.
Og så sagde jeg, at den anden kvinde havde sin egen dagsorden.
Efter hver adskillelse gik der kun kort tid, før vi var sammen igen.
Og jeg tror, vi havde forstået, længe før forholdet sluttede,
at det ikke var et sundt forhold.
Det var ikke et forhold, der kunne udvikle sig til et rigtig godt venskab.
Det er interessant, hvor hurtigt popkulturen ændrer sig.
Fra '63 med Markens liljer og frem til '68
er det ham, der sætter tonen for, hvordan sorte fremstilles.
Der sker to ting.
Black Power kommer.
Vi sang "Say it loud, I'm Black and proud".
Vi kunne mærke os selv som folk.
Afrohår, Soul Train.
Så kom blacksploitation-filmene.
Rend mig! Skrid med dig.
Det, der gjorde ham så revolutionær i '67 og '68,
var nu forældet, fordi en helt ny generation
dyrker sex med hvide kvinder i film og ikke bare slår, men skyder hvide mænd.
De blacksploitation-film handlede kun om at tæve de hvide.
Det var det vigtigste.
Det er beklageligt, at der var et sort publikum,
som ikke mente, at Sidney var hip.
Jeg er ikke enig, men se på det sorte publikum.
De strømmede ind til de blacksploitation-film.
Quincy Jones holdt min 42-års fødselsdag i sit hus,
og Sidney Poitier var med.
Jeg husker, at jeg kom ned ad trappen, rundt om hjørnet, og der stod han.
Jeg stivnede, for der stod min helt.
Han sagde: "Hvordan går det, min ven?
Jeg har glædet mig meget til at møde dig."
Jeg fik selvfølgelig tårer i øjnene.
Jeg sagde: "Du forstår slet ikke, hvad det her betyder for mig."
Dengang fik jeg megen kritik fra den sorte befolkning,
fordi jeg ikke var sort nok og ikke lavede nok sorte programmer.
Vi gik hen og satte os ned, på min 42-års fødselsdag, og så sagde han:
"Det er svært, når man bærer andres drømme,
så du må holde fast i den drøm, der er inden i dig.
Hvis du er tro mod den, er alt andet ligegyldigt."
Det forandrede fuldstændig mit liv.
Han talte om, hvad der var sket for ham.
"Er Sidney Poitier sort nok? God nok? Repræsenterer han det, vi vil?"
Om hvordan det påvirkede ham. At det havde knækket ham en overgang.
Han forsøger at træffe den bedste beslutning, film efter film,
baseret på, at han er Reginald og Evelyn Poitiers søn.
Så når man bliver angrebet på den måde,
er det et angreb på ens person, på ens væsen, på ens værdier.
På ens værd som mand eller som sort mand.
I LY AF MØRKET
Før indspilningen af filmen I ly af mørket
havde intet i mine instinkter varskoet mig om,
at mit livs kærlighed ventede i kulissen.
Min søster og jeg så I ly af mørket for første gang, da vi var i 20'erne.
Ingen kunne finde et eksemplar af den før. Aner ikke hvorfor.
Min mor var canadier, men boede i Paris og lavede franske film,
så de troede, hun var fransk.
Da Universal Pictures opsøgte hende,
spurgte hun allerførst, hvem den anden hovedrolle var.
De sagde "Sidney Poitier", og hun spurgte: "Hvem er det?"
De sagde: "Det er Sidney Poitier. Verdens mest berømte skuespiller."
Og jeg sagde, at jeg aldrig havde set hans film.
Jeg var tilfældigvis i London, og Et strejf af solskin gik i biografen.
Og jeg syntes, han så meget sød ud.
Jeg var på forsiden af Vogue i USA på det tidspunkt
og med i en film, som gik i en af de små biografer.
Jeg tog til Los Angeles og mødte Sidney.
Han var meget sød.
Vi spiste frokost, og det var det.
Jeg var forlovet med en anden på det tidspunkt, men...
Når du bider dig i læben...
Der gik ikke lang tid, efter at vi begyndte at indspille,
før vi spurgte os selv, om en højere magt havde ført os sammen.
Denne gang var jeg klar til at udleve den kærlighedshistorie,
jeg havde set i mine forældres ægteskab i starten af mit liv.
Den film, de lavede sammen, er en del af historien om, hvordan de mødtes.
Det er historien om deres møde, jeg husker.
De giftede sig først, da min søster og jeg var to og fire.
Min mor havde været ved børnelægen med os.
De troede, hun var barnepigen.
Den dag kom hun hjem og sagde: "Så er det nu.
Vi skal giftes inden en uge." Og samme uge blev de gift.
Vi holdt det hjemme. Midt i vielsen
kom lille Sidney på to et halvt hen og trak i Sidneys jakke.
"Far, far, hvad laver I?"
Og nogen sagde: "Din far gifter sig med din mor."
Og hun sagde: "Nå, okay." Og det var det. Vi blev gift.
Som barn var mange familier omkring os og mange af vores venner af blandet race.
Mine forældre var så forudseende at omgås andre familier af blandet race.
Vi var en lille flok, der kendte hinanden rigtig godt.
Alle børnene legede sammen, og vi følte, det var normalt.
Quincy og Peggy. Kidada og Rashida. Det var dem, vi hang mest ud med.
Det var vores gudsøstre og gudforældre.
De var gode til at beskytte os mod verdens opfattelse af det.
Min far skilte os ikke ad. Han sagde ikke: "Det er én familie, og det er en anden."
Det hele var hans familie.
Han gjorde det klart for os, at vi var en enhed.
Som far gjorde han det sgu godt.
Vi er seks børn, og vi er alle sammen...
Han tog sig af os alle.
Det hjalp også, at han giftede sig med to fantastiske kvinder.
De ligner hinanden meget.
Joanna og min mor har begge to et stort hjerte.
De har et stort hjerte og går meget op i familien.
Hans mor sagde altid: "Pas godt på dine børn og din familie."
Og hele sit liv har han gjort lige præcis det.
Det har han indprentet i os alle sammen, så vi passer på hinanden.
Først i 1970'erne får Poitier en mulighed, som ændrer hans liv på flere måder.
Harry Belafonte ringer. De har ikke talt sammen
siden mordet på Martin Luther King i 1968.
-Hvordan fandt du mig? -Jeg spurgte din hest.
Harry Belafonte tilbød Sidney et projekt. Jeg ved ikke, om han behøvede sige mere.
Hans sjette sans satte ind. "Ja, hvor? Hvornår? Jeg kommer."
DE FORDØMTES VEJ
Det var Sidneys første instruktørjob.
Da vi begyndte på filmen, var Sidney ikke instruktør.
Han tog ansvaret på sig cirka en uge inde i optagelserne.
Hvad med den første instruktør?
Efter en uges optagelser sagde Harry:
"Jeg tror, vi må finde en ny instruktør."
Han forstod ikke manuskriptets karakter. Manuskriptet...
...sammenflettede de indfødtes kultur med den afroamerikanske kultur.
Jeg har aldrig lavet en film,
uden at jeg har iagttaget instruktøren nøje.
Efter at have gjort det i mange, mange år,
havde jeg lært af det, jeg så.
Jeg tog tøjlerne som instruktør og instruerede i en uge.
Columbia så på det, jeg havde lavet, og sendte mig en besked.
"Du skal instruere resten af filmen. Det, vi har set, er fint med os."
-Værsgo. -Vær hilset.
Pastor Willis Oaks Rutherford fra Den Hellige Overbevisnings Menighed.
-Hvor kommer du fra? -Sunflower, Mississippi for det meste.
Tak! Det var fremragende.
-Må jeg se? -Afspil.
Skal vi tage den forfra? Okay, forfra.
Det var en scene fra De fordømtes vej, som snart kommer i biografen.
Hvordan var det at instruere Harry? Havde han stjernenykker?
Jeg er glad for, du spørger.
Kemien mellem Sidney og Harry i filmen var fantastisk.
Man kan se, at de kan lide hinanden. Man kan se varmen.
Det vil nok overraske mange,
at han var den mest medgørlige skuespiller, jeg har arbejdet med.
Her foran forhåbentlig ti millioner seere vil jeg gerne sige tak, gamle B.
Som den største sorte skuespiller og en af de største i Hollywood generelt
var det godt, at han tog styringen og lavede den film.
Filmen handler om sorte ude vestpå, som var et nyt emne,
popkulturen næsten ikke havde behandlet. Kun affærdigende.
Vi lavede underholdning med et budskab.
Vi mente, at sorte spillede en vigtig rolle i Vestens tilblivelse.
Det skal sorte børn se.
Vi må ikke glemme Sidney som filmskaber.
Alle de film, han har lavet, ville ikke have den særlige synsvinkel
og være blevet fortalt på den måde uden Sidney.
"Jeg hedder Buck."
Jeg hedder Buck.
Han blev aldrig igen samme ærefrygtindgydende skuespiller.
Han blev aldrig den samme megastjerne.
Til gengæld fik han en ledende rolle i det sorte Hollywood i 1970'erne,
hvilket gav mange flere muligheder til dem, der fulgte efter.
Hvis der var lige muligheder i vores branche,
ville der være 15 Poitier'er og 12 Belafonter, men det er der ikke.
-Eller omvendt. 15 Belafonter og ti... -Pas nu på.
I 1969 blev vi forretningspartnere
sammen med Paul Newman. Et selskab, der hed First Artists.
Det var nyskabende, fordi kunstnerne fik kreativ kontrol,
total kontrol, over de film, vi lavede.
Vi fik ingen penge på forhånd.
Vi tjente kun penge, hvis filmen blev en succes.
Jeg var ligeglad med lønnen. Jeg gik kun op i den kreative kontrol.
Jeg var meget beæret over at være den eneste kvinde,
og jeg er meget stolt af mit samarbejde med Sidney.
Det var meget vovet at starte et produktionsselskab
som sort i Hollywood.
Jeg tror, folk mente, at han burde være glad for det, han havde.
"Du får masser af roller. Det går fint.
Du behøver ikke sætte dig i en magtposition,
hvor du selv skaber arbejdet."
Det var endnu et proaktivt træk for at få budskabet ud.
Det, vi alle sammen ønskede, var at få lov at lave de film, vi selv valgte.
At lave dem selv og vælge materialet.
Jeg lavede Uptown Saturday Night, Dynamit i handsken og En bid af kagen.
Alle fremragende film.
Jeg syntes, det var vildt sejt.
Det var vildt sejt, da far blev instruktør.
Han havde en forståelse for branchen
og for, hvad der skulle gøres, og hvad der var muligt.
Han var meget bevidst om, at der først slet ingen var
og pludselig var en masse afroamerikanere på settet.
Alle steder. Over det hele.
Det sørgede han for at rette op på.
Vi må understrege, at du har fået en masse sorte i arbejde bag kulisserne.
Ikke blot har vi en meget dygtig sort besætning...
Ja, der er 1.300 sorte, som arbejder på filmen.
Statister, teknikere og den slags.
-1.276 af dem er jeg i familie med. -Godt for dem.
Sidney går op i race,
så hvordan skulle han instruere film, hvis alle foran kameraet er sorte,
og alle bagved er hvide? Det vil han ikke. Det var ikke til diskussion.
Sidney sørgede for at placere sorte,
hvor de kunne få en karriere, bag kameraet.
Man får en længere karriere bag kameraet end foran det.
Det interessante er, at Poitier nu spiller bolden videre.
Han behøver ikke selv være stjernen.
Jeg glæder mig til at være instruktør og træffe de beslutninger.
Til at arbejde med manuskripter og skuespillere og skabe en stemning.
Til at male et billede. De visioner har jeg ikke som skuespiller.
Jeg har besteget mine bjerge som skuespiller.
På 3. Avenue i New York kom jeg ind en aften.
Filmen var i gang. Den hed Dynamit i handsken.
Jeg stillede mig nede bagved.
Der var helt fyldt, og jeg stod og så folks reaktion.
Der var sorte kvinder, som sad og hylede af grin.
De var så begejstrede for at se de her figurer,
for vi skabte figurer, som de kunne tage til sig.
Med den reaktion besluttede jeg, at jeg måtte finde noget i samme dur.
De komedier, jeg lavede, forsøgte vi at udforme,
så folk, som sad i salen, så sig selv
på en favnende måde.
Sidney Poitier instruerer nu komedier.
Det kan man kalde en usandsynlig udvikling.
Han er en stor komedieinstruktør, og han laver en film
med det mest omskiftelige og karismatiske sorte komedietalent måske nogensinde.
Jeg idømmer jer hermed 125 år
-i Kriminalforsorgens varetægt. -Hvad?
Når man ser de film, Poitier har instrueret,
er han ikke et stort visuelt geni.
Men han er meget dygtig til at instruere skuespillere.
Han giver plads til, at både Gene Wilder og Richard Pryor kan være skideskægge.
-Vi har ikke... Jeg har ikke... -Vores advokater sagde...
Han laver sjov. Vi har ikke gjort det.
-Det var ikke os. -Har De den rigtige sag?
Tænk, at hans største instruktørsucces var en komedie.
Manden, der fører os til Denzel og Wesley,
er den samme, som fører os til Robert Townsend og Keenen Ivory Wayans.
Han er Hollywoods første store komedieinstruktør.
-Sig hej til far. -Hej, far.
Stå stille, Anika.
Jeg kan godt se dig, Sydney.
-Hvad kan du se? -Dig.
Det er også der, pengene er.
Som vi siger på settet.
Kan jeg få et smil? Okay.
Sydney P?
Én ting, jeg beundrer ved ham, er, at ofte,
når en skuespillers karriere begynder at aftage,
klamrer de sig til alt, hvad de møder,
fordi deres mål er at forblive relevant og få arbejde som skuespiller.
Min far gør ikke den slags.
Jeg trådte til side.
Man bør ikke havne i de sidste øjeblikke af sit liv
og indse, at man har tilbragt hele sit liv
i en smal korridor.
Min karriere havde været pragtfuld i en lang årrække.
Jeg siger ikke, at den havde fortsat i samme tempo.
Men hvis den havde, var jeg gået glip af chancen for
at blive et mere helstøbt menneske.
Succes har det med at isolere os.
Det ønskede jeg ikke.
Jeg ville prøve at instruere en film, så jeg instruerede seks.
Jeg ville prøve at producere film, og jeg producerede nogle.
Jeg er født med en nysgerrighed, der gav mig mange problemer som barn,
men den har gjort stor nytte for mig som voksen.
Jeg håber, at jeg bevarer den nysgerrighed hele mit liv.
Modtageren af Life Achievement Award 1992 er
Sidney Poitier.
Jeg tænker altid på Sidney som et fyrtårn,
der står ved kysten et sted i mørket. Og lyser op.
Jeg har fortalt ham, at gennem alle mine dannelsesår
fokuserede jeg på det lys, han skinnede på mig.
Der fandtes intet andet pejlemærke så lyst og så sikkert som det,
som jeg troede så fast på som ham.
For 48 år siden, om vinteren 1945,
kom Sidney Poitier ind på et lille teater i Harlem.
Det var American Negro Theatre.
Sidney brød mønstrene på mange måder.
Sidney gjorde sit bedste, så vi kunne gøre vores bedste.
Han er en virkelig god mand.
Han er et godt eksempel på, hvordan en mand bør være.
Han har gjort så meget i sin karriere for at nå til et sted, hvor han kan sige:
"Jeg har gjort alt, hvad jeg kunne. Nu vil jeg se mig tilbage og tænke,
at jeg gjorde det rigtige rent moralsk."
Og det gjorde han.
Vi har været venner i mange år.
Jeg har delt mere med Sidney end med nogen anden.
Jeg er meget stolt af, hvad han har opnået som kunstner og som borger.
Jeg er meget heldig med, at du er min ven. Jeg elsker dig.
Årets Oscar går til Denzel Washington.
Årets Oscar går til Halle Berry i Monster's Ball.
Den aften var kæmpestor. Monumental.
Ikke bare min Oscar, men at Denzel vandt, og Sydney fik en æres-Oscar.
Jeg vidste, at det ville inspirere mange mennesker.
Jeg takker jer alle af hele mit hjerte.
I 40 år har jeg jagtet Sidney. Når jeg så får den, får han også en.
Han rejste sig op.
Og på afstand gav vi ligesom stafetten videre, kan man vel sige.
Jeg følger altid i dine fodspor. Der er intet, jeg hellere vil.
Intet. Gud velsigne dig.
Der er ingen som ham. Og det bliver der aldrig igen.
Man siger, at Sidney Poitier ikke laver film.
Han laver milepæle. Milepæle for USA's fremskridt.
Poitier har forklaret, at hans drivkraft er at blive et bedre menneske.
Det blev han, og han gjorde os alle lidt bedre undervejs.
Han er et af de mennesker, som kom til verden
for at flytte den, ændre den, ryste den
og give folk, hvad de har brug for,
så de selv kan komme videre og forandre deres eget liv.
Sidney Poitier er en meget stærk kraft.
Og det dejlige ved energi er,
som min bedstefar lærte mig, at man ikke kan dræbe den.
Energi hører aldrig op.
Alt, hvad Sidney har skabt, vil altid være her,
og det vil blive ved med at vokse.
Og... hvilket smukt liv.
Tillykke, Oprah, fra os alle sammen med de forgangne 20 år
og med det lys, du kom med, som skinner så fint
på dem, som behøver det mest.
Jeg er en del af hans eftermæle ligesom alle andre liv, han berørte.
Alle, som mærkede noget flytte sig eller åbne sig indeni,
da de så ham i Den hårde klasse
eller så ham i Gæt hvem der kommer til middag
eller i den scene, hvor han springer af toget
og bliver ved Tony Curtis' side,
og tænkte: "Hvad? Ville en neger gøre sådan?"
Sådan kan man opsummere ham.
Alle de liv, han berørte. Jeg kan ikke sige andet.
Jeg elsker ham så højt.
Det er sandt. Mit liv havde ikke været det samme uden ham.
Jeg er nået langt. Jeg er nået meget, meget langt.
Og det er jeg stolt af. Jeg er her for at være...
...den bedste ægtemand, den bedste bedstefar,
den bedste far og den bedste oldefar.
Jeg forsøger at overføre alt det til dem, som kan anses som godt i mig.
Jeg forsøger virkelig at blive bedre i morgen,
end jeg var i dag. Et bedre menneske.
Ikke en bedre skuespiller. Bare et bedre menneske.
Og når jeg dør, vil jeg ikke være bange for at have levet.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve