Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Minun ei odotettu elävän.
Synnyin kaksi kuukautta etuajassa.
Kun päätettiin, että en jäisi eloon,
isäni palasi kotiin -
kenkälaatikon kanssa.
He olivat valmiita hautaamaan minut.
Minun elämässäni on ollut -
useita ihmeellisiä ja sanoinkuvaamattomia käänteitä.
SIDNEY POITIER
Maailmani oli yksinkertainen.
En tiennyt, että sähköä oli olemassakaan.
CAT ISLAND, BAHAMASAARET 1927
En tiennyt, että vesi voisi kulkea putkea pitkin taloon.
Opin tarkkailemalla, millainen paikka maailma oli.
Näin eläimiä ja lintuja.
Minun piti selvittää itse, mitä ne olivat.
Olin perheeni nuorimmainen.
Minua tietenkin höykytettiin usein.
Olin kuitenkin kuopus,
joka jäi usein kotiin -
muiden lähtiessä pellolle.
Perheeni viljeli tomaatteja.
Kävimme koulua erittäin vähän.
Kaikki tietoni arvoista, oikeasta ja väärästä -
ja omasta itsestäni tuli vanhemmiltani.
Katselin heitä jatkuvasti.
Sitä, miten he pitivät huolta toisistaan.
Millaisia he olivat ystävien seurassa.
Miten he käyttäytyivät muiden kyläläisten keskuudessa.
Minä matkin heitä parhaani mukaan,
sillä näin heidän käytöksensä tulokset.
Floridan hallitus laittoi Bahamasaarten tomaatit vientikieltoon.
Isäni yritykseltä meni pohja.
Siksi hän lähetti äitini ja minut tämän mukana Nassauhin -
etsimään kotia, johon meillä olisi varaa.
NASSAU, BAHAMASAARET 1938
Matkatessamme satamaan näin jonkin liikkuvan.
Se näytti ihan tien päällä kulkevalta kovakuoriaiselta.
Kysyin äidiltä, mikä se oli.
Hän vastasi, että se oli auto.
Minä kysyin: "Mikä on auto?"
Äiti kuvaili sitä minulle, ja se kiehtoi minua.
Kävellessämme kadulla näin lasi-ikkunoita,
joiden takana oli kaikenlaisia ihmeitä.
Sitten näin naisen.
Hän seisoi vastapäätä aivan samannäköistä naista.
Mitä nainen tekikin, toinen teki täysin samoin.
Siellä oli tietenkin peili.
En ollut kuitenkaan edes kuullut peileistä.
Ymmärrättekö? En tiennyt, mikä peili oli.
En ollut koskaan miettinyt, miltä näytän.
Näin vain sen, mitä näin.
Cat Islandilla oli yksi valkoinen ihminen.
Kun pääsin Nassauhin, näin muita valkoisia,
mutta he olivat vähemmistöä.
90 prosenttia väestöstä oli mustia.
Oleskelin ikäisieni kavereiden joukossa.
Muutamassa kuukaudessa -
kolme tai neljä heistä päätyi kasvatuslaitokseen.
Isäni päätti, että minäkin olin vaarassa joutua vaikeuksiin.
Minut lähetettiin Miamiin Floridaan.
Lähdin Bahamasaarilta 15-vuotiaana tuntien itseni.
Olin viettänyt 10,5 vuotta Cat Islandilla -
ja 4,5 vuotta Nassaussa.
Saavuin Miamiin tietäen, kuka olen.
Heti kun nousin laivasta, Florida alkoi sanoa minulle:
"Et ole, kuka luulet olevasi."
VAIN VÄRILLISILLE
Kun varttuu Cat Islandilla,
jossa kaikki ovat mustia,
kaikki ympärillä oleva on voimakasta,
hyvää, hoivaavaa -
ja mustaa.
Rodusta ei tiedetä.
Sillä tavalla hän näki maailman ja itsensä -
ja käyttäytyi maailmassa sen mukaan.
Hän ajatteli aina olevansa sellainen.
Toisinaan hän joutui vaikeuksiin sen takia.
Minut lähetettiin asumaan veljeni luo, joka oli ainoa sukulaisemme täällä.
Hän hankki minulle töitä lähettinä Burdinesin tavaratalosta.
Minulle kerrottiin rouvan nimi ja…
Nousin pyörän selkään ja poljin Miami Beachiin.
Kun löysin oikean osoitteen, astelin etuovelle -
ja soitin ovikelloa.
Talon rouva tuli ovelle ja sanoi:
"Mitä sinä etuovella teet?"
Minä vastasin: "Tulin toimittamaan tämän paketin."
Hän sanoi: "Mene takaovelle."
Sitten hän löi oven kiinni.
Yhdysvaltain rotuasiat olivat uutta minulle.
Olin täysin ymmälläni.
Miksi minun piti mennä takaovelle, vaikka rouva oli edessäni?
Hän kuitenkin paiskasi oven kiinni enkä tiennyt, mitä tehdä.
Päätin laskea paketin ovensuuhun.
Työpäivän jälkeen palasin veljeni talolle.
Pääsin perille. Oli pimeää.
Lähestyin taloa. Valoja ei ollut.
Ihmettelin, miksi siellä oli pimeää, mutta menin etuovelle.
Veljeni vaimo avasi oven, veti minut sisään lattialle -
ja löi oven kiinni.
Hän kysyi: "Mitä sinä teit tänään?"
Minä vastasin: "En tehnyt mitään. Teinkö jotain?"
Hän sanoi: "Klaani kävi täällä. Mitä sinä teit tänään?"
Päätin, että minun pitäisi lähteä. Minä halusin lähteä.
Olin vienyt joitakin vaatteita -
pesulaan.
Menin sinne. Se oli täysin valkoisten aluetta.
Palatessani menin bussipysäkille,
mutta bussit eivät kulkeneet enää.
Sitten aivan viereeni pysähtyi henkilöauto,
joka oli täynnä poliiseja.
He kysyivät minulta, mitä puuhasin.
Sanoin, että yritin vain saada kyydin takaisin keskustaan.
"Mitä sinä teet siellä?" Selitin kaiken.
Hän veti aseensa esiin -
ja tähtäsi sillä auton ikkunan läpi.
Hän nosti sen aivan päätäni vasten.
Tähän.
Sitten hän kysyi tovereiltaan:
"Mitä tälle ihmiselle pitäisi tehdä?"
Hän ei käyttänyt sanaa "ihminen".
Hän sanoi: "Jos annamme sinun mennä,
uskotko voivasi kävellä takaisin lähtöpaikkaasi -
katsomatta takaisin? Pystytkö siihen?"
Vastasin, että pystyn.
Hän sanoi: "Jos vilkaisetkin taaksepäin, me ammumme sinut."
Seuraavan 50 korttelin ajan -
liikutin vain silmiäni, kun ohitimme ikkunan.
Näin poliisiauton takanani.
He pysyivät perässäni -
aina pikkukadulle asti,
jossa sukulaiseni asuivat.
Sen jälkeen he ajoivat eteenpäin.
Muutaman kuukauden sisällä -
minun oli muutettava koko maailmankatsomustani.
Aloin oppia, kenellä on valtaa.
Näin myös, miten valtaa käytettiin.
Tiesin, että minun piti päästä pois.
Minun oli lähdettävä.
En tiennyt, että löytäisin paikan,
joka eroaisi Floridasta.
Eräät kaverit kertoivat paikasta,
jossa oli tarjolla erilaisia tilaisuuksia.
New Yorkista.
Saavuin New Yorkiin Greyhound-linjan asemalla…
NEW YORK 1943
…50th Streetillä ja 8th Avenuella.
Astuin kadulle,
ja kaupunki sai minut ihmetyksen valtaan.
Afroamerikkalainen kaveri asteli luokseni -
ja kysyi: "Mitä kuuluu?" Sanoin, että hyvää.
Hän kysyi määränpäätäni -
ja minä kysyin, voisiko hän neuvoa tien Harlemiin.
"Kyllä vain.
Mene portaita alas ja hyppää A-junaan."
KAUPUNKILINJA
Suhtauduin epäilevästi kehotukseen mennä maan alle.
Vastasin: "Hyvä on."
Laskeuduin portaita hyvin varovasti.
Sitten kuulin kovaa jyminää.
Pian juna saapuikin.
Juna meni 116th Streetille, jossa nousin kyydistä.
Seurasin muita ihmisiä -
ja nousin portaita ylös.
Olin Harlemissa.
Joka puolella oli mustia.
Tervehdin heitä ja he minua.
Olin innoissani.
Harlemissa oli paljon mustia artisteja.
KULTTUURIKRIITIKKO JA MUUSIKKO
Joka puolella oli suuria lahjakkuuksia.
Ellington.
Lena Horne. Billie Holiday.
Paikka pursusi supertähtiä.
Silloin artistin arvo ymmärrettiin.
Se oli aivan silmien edessä ilman kaunistelua.
Aikakausi odotti sellaisena Sidney Poitieria.
Etsit mainetta ja mammonaa.
Olin tullut etsimään. -Etsimään.
Etsintäni eivät tuottaneet tulosta pitkään aikaan.
49th Streetin ja Broadwayn kulmassa -
oli baari ja grilli.
Ikkunassa luki: "Etsitään tiskaria".
Astuin sisään ja omistaja kysyi: "Milloin voit aloittaa?"
Vastasin: "Heti paikalla."
Hän palkkasi minut.
Minulle maksettiin neljä dollaria illalta.
Sain ruokaa.
Ensimmäisen työpäiväni jälkeen -
menin bussiasemalle.
BUSSIVARIKKO RAVINTOLA
Nukuin vessassa.
Bussiaseman vessakopit vaativat 5 sentin kolikon.
Laitoin kolikon ja menin koppiin.
Laskin istuimen alas, istuin sille, nostin jalat ovea vasten -
ja nukahdin.
Se oli aika epämukavaa.
Eräänä iltana -
istuin keittiön vieressä -
lukien sanomalehteä.
Yksi tarjoilijoista näki minut.
Sanoin, että yritän oppia lukemaan paremmin.
Hän kysyi: "Haluatko, että luen sen kanssasi?"
Joka ikinen ilta -
sama juutalaistarjoilija -
tuli luokseni lukupaikkaani -
ja istui seurassani, kunnes aloin oppia lukemaan.
Se oli alkua matkalle.
Jos antaa periksi, muut jättävät huomiotta.
Jos kuitenkin tekee parhaansa,
joku ottaa kädestä kiinni -
ja rohkaisee jatkamaan.
Niin tapahtuu aina.
Olin 125th Streetillä Harlemissa -
ja ostin sanomalehden nimeltä Amsterdam News.
Se oli mustien sanomalehti, jossa oli Etsitään-palsta.
Olin hankkinut töitä sitä kautta.
Tiskarin ja kantajan töitä -
ja kaikenlaista muutakin.
Viereisellä sivulla oli ilmoitus: "Etsitään näyttelijöitä."
Ihmettelin itsekseni: "Hyvä luoja. Etsivätkö he näyttelijöitä?
Mitä tekisin näyttelijänä?"
Menin osoitteeseen ja koputin ovelle.
Jonkin ajan päästä ovi avattiin.
Sen avasi jättimäinen mies. Frederick O'Neal oli hänen nimensä.
AMERICAN NEGRO THEATREN PERUSTAJA
Menin sisälle ja astelin lavalle. Käänsin esiin oikean sivun.
Hänkin avasi käsikirjoituksen ja istui katsomoon.
Sitten hän sanoi: "Lue Johnin osa."
Sivulla luki "John". Sanoin: "Hyvä on."
"Hän sanoi: 'Minne olet menossa?'"
Hän suutahti pahasti -
ja heitti minut ulos.
Hän käski olla tuhlaamatta muiden aikaa ja hankkia töitä vaikka tiskarina.
Sillä hetkellä minusta tuli näyttelijä.
Sanoin: "Minusta tulee näyttelijä,
ja sitten palaan näyttämään hänelle."
Sinulla oli kuulemma ongelmia korostuksen kanssa.
Voitko näyttää, miten puhuit aiemmin?
Otetaan vaikka lause: "I'm going home."
Lapsena äänsin sen näin: "I gwine 'ome."
Siitä oli päästävä eroon, jos halusin näyttelijäksi.
Hankkiuduin siitä eroon itse.
Ostin radion 14 dollarilla.
Etsin puhetta mieheltä nimeltä Norman Brokenshire.
Norman Brokenshire oli uutistenlukija.
Hänellä oli ihmeellinen ääni.
LÄHETYS
Miten voitte, hyvät naiset ja herrat?
Minä olen Norman Brokenshire.
Kuuntelin häntä ja toistin hänen puheensa.
Olen puhunut mikrofoneihin yli 25 vuoden ajan,
ja se on kovaa työtä.
Menetin korostukseni lähes kokonaan.
Ostin kirjoja -
ja opettelin lukemaan vuorosanoja.
Sitten palasin koe-esiintymiseen.
Minut hyväksyttiin.
Käytin teatteria, näyttelemistä ja näyttelijäkoulutusta terapiana.
Menin sinne oltuani töissä Garment Districtissä -
tai jossakin muussa 14-18 työpaikastani.
Kävin iltaisin tunneilla,
luin käsikirjoituksia ja näyttelin kohtauksia.
Ollessani 17-18-vuotias -
näytteleminen tarjosi minulle tilaisuuden paljastaa tunteeni.
Saatoin purkaa turhautumistani,
hämmennystäni ja muita ongelmiani -
kuvitteelliseen hahmoon.
Tunsin, että se teki minusta erityisen.
Pystyin moneen rooliin,
ja sosiaaliset ja muut elämän osa-alueet,
jotka oli silloin kiistetty minulta…
Saatoin iskeä vastaan eräänlaisella illuusiolla.
Näytä kasvos, julmus!
Nimesi?
Mustien teatteri on yksi menetetyistä asioista.
Macbeth on se.
Sodan jälkeisistä ajoista aina 80-luvulle asti -
mustien teatteri antoi äänen mustien taiteelle.
American Negro Theatre edelsi…
KIRJAILIJA JA HISTORIOITSIJA
…Negro Ensemble Companya ja muita teatteriryhmiä.
Siellä nuoret lahjakkuudet saattoivat nousta lavalle -
ja näyttää taitonsa.
Kaikki aloittivat siellä.
Vasta 90-luvulla osia alettiin jakaa mustille näyttelijöille -
ilman taustaa mustien teatterissa.
Menin koe-esiintymiseen.
HARRY BELAFONTEN ÄÄNI
Siellä huomasin äksyn mustan miehen huoneen toisella puolella.
Hän ei näyttänyt ilahtuvan näkemisestäni.
Katsoessani häntä tiesin,
että kilpailisin häntä vastaan -
koko loppuelämäni ajan.
Minun pitää seurata Sidneyn tähteä -
ja löytää tieni taivaan ihmeisiin.
Ja minä…
Jännityksen voi aistia.
Isäni ja Harryn välillä oli mieletön veliromanssi.
He olivat rinnatusten -
American Negro Theatren alkuajoista lähtien.
TYTÄR
He olivat parhaita ystäviä,
joilla oli toisinaan kiistoja.
Kuin aviopari.
He lähtivät erilleen, ottivat eron ja menivät jälleen naimisiin.
Meillä on erimielisyyksiä. -Niin.
En sano sitä vitsillä. Meillä on erimielisyyksiä -
useista eri asioista.
Kuuntelemme kuitenkin toisiamme.
Olen oppinut häneltä paljon 26 vuoden aikana.
Arvelen, että hänkin on oppinut minulta.
Olemme taiteilijoita, ja meillä molemmilla on egomme.
Justiinsa, kultsi.
Joten…
Olin 18-vuotias, kun astuin ulos Birdlandista -
ja näin Sidneyn, Harry Belafonten ja Marlon Brandon.
Voi että. Se oli kuin historiaa.
Olimme villejä. Kaikki olivat siihen aikaan.
Silloin rakastettiin ja riideltiin.
Heistä tuli läheisiä, ja he pysyivät sellaisina.
Työkin oli läheistä.
He silti ärsyttivät toisiaan.
Ärsyttävät vieläkin.
Olimme näytelmässä Days of Our Youth,
ja Sidney Poitier oli sijaiseni.
Palkkio oli mitätön.
Minulla oli työpaikka.
Olin vahtimestarin apulainen.
Eräänä iltana oli näytös.
Harry Belafonten piti esittää pääosaa.
Hän oli myös roskakuski.
Hänet kutsuttiin töihin, ja hänen oli pakko lähteä.
Isäni oli hänen sijaisensa ja esitti pääosaa.
Katsomossa sattui olemaan Broadway-tuottaja,
joka taisi etsiä näyttelijää Lysistrateen.
Hän valitsi isäni.
Harry taisi suuttua siitä aika kovasti.
20th Century Fox oli lennättänyt kykyjenetsijöitä itään -
etsimään näyttelijää.
He löysivät Sidney Poitierin.
Hänet vietiin Kaliforniaan koe-esiintymiseen. Loppu on historiaa.
Aina kun hän alkaa ylpistyä, muistutan häntä,
että hänen uransa on rakennettu roskien varaan.
Sellainen voisi tehdä katkeraksi ellet olisi itsekin menestynyt.
Olen menestynyt, mutta olen katkera.
Hei, Lefty. -Hei, Luth.
Olenkin etsinyt sinua.
KAIKKI TIET TUKOSSA
Urani alkoi Joe Mankiewiczin seurassa.
OHJANNUT
Hei, Brooks. -Iltaa, tohtori.
Hän halusi ohjata elokuvan Amerikan mustista.
Se oli hyvin kiinnostava ja ainutlaatuinen elokuva.
Esitin nuorta mustaa lääkäriä sairaalassa Los Angelesissa.
Olen tri Brooks.
Sanottiinkin, että tulisit.
Se oli ennennäkemätöntä.
Haluan valkoisen lääkärin.
Sammutetaan valot, niin et tiedä eroa.
Eikö minulla ole oikeuksia? -Ei!
Monella ei ollut rohkeutta -
ohjata sellaista elokuvaa mustista.
Käytäntönä oli -
hyödyntää mustia loukkaavilla tavoilla.
Osaan syödä muusia ilman veistä, ja…
Hölmöily sikseen! -Minä…
Oli 40-luku.
Jos halusi töitä elokuvissa, piti olla hauska.
Stepin Fetchit.
Mantan Moreland.
Onko pakko, Bill-herra? Saanko jäädä tänne kanssanne?
Et. Olisit huono esimerkki muulle palveluskunnalle.
Aivan.
Sellaisia olivat aikansa mustat tähdet.
Jos ei ollut hauska, ei saanut töitä.
Mantan Moreland, Stepin Fetchit ja Hattie McDaniel.
Tiesin urani alussa, että oli varmasti ollut tuskallista -
sanoa heille annetut vuorosanat ja käyttäytyä sillä tavalla.
Voi, Jeff. Olet maailman laiskin mies.
En ole laiska, Frank-herra. Minä vain relaan.
Hollywood oli loukkaava paikka -
mustaa väestöä kohtaan.
Älä jätä minua tänne.
Hattie McDaniel oli Oscar-ehdokkaana,
ja hän myös voitti sen.
Tiesin, ettei hän saanut mennä hotelleihin.
TYTÄR
Tiesin myös, että piian esittäminen,
minkä hän teki loistavasti,
oli ainoa asia, mitä hänen kaltaisiltaan toivottiin.
Kiitos…
Sidney ei tainnut koskaan esittää palvelijaa.
Hän ei pullistellut silmiään -
eikä kumarrellut.
Hän ei sanonut mitään hauskaa.
Hän oli maailmassa,
jossa hänen ei odotettu sanovan paljon.
Hänellä oli kuitenkin sanottavaa.
Lääkäreitä syytetään aina potilaiden tappamisesta.
Se ei ole sama asia minun kanssani.
Pakko olla. Olet lääkäri.
He eivät huuda lääkärille vaan mustalle miehelle.
Elokuvat muuttuivat heti, kun hän astui kuvaan.
Ymmärrättekö?
Sellaista mustaa miestä ei ollut nähty ennen.
Hän loi jotain täysin ennennäkemätöntä.
Minulla oli motivaatiota.
Perheeni oli erittäin köyhä.
Köyhä, kouluttamaton karibialainen perhe.
Köyhä, kouluttamaton karibialainen perheeni piti Amerikkaa paikkana,
jossa kadut oli kivetty kullalla.
Kun siitä oli kerännyt osansa, sitä piti lähettää kotiin.
En voinut lähettää kotiin kultaa,
joten minulle kehittyi neuroottinen suhde kotiini.
Katkaisin yhteyden.
En kirjoittanut, sillä ei ollut laitettavaa kirjekuoreen.
Hän rakasti ja kunnioitti vanhempiaan syvästi.
Hän on tainnut aina surra sitä, että hän vietti kahdeksan vuotta muualla.
Näin vanhempani ensimmäistä kertaa kahdeksaan vuoteen.
Perhe kokoontui teatteriin Nassaussa -
katsomaan ensimmäistä elokuvaani Kaikki tiet tukossa.
Asia on erittäin tärkeä.
Se oli ensimmäinen vanhempieni näkemä elokuva.
Se tuntui heistä varmasti haavekuvalta. Unelmalta.
En ole varma, ymmärsivätkö he sitä todella.
He olivat täysin lumoutuneita.
He hihkuivat: "Meidän poikamme!"
Ensimenestykseni jälkeen päädyin takaisin tiskariksi Harlemiin.
Takaiskusta huolimatta -
uskoin yhä itseeni ja tulevaisuuteeni.
Niin paljon, että nain kauniin nuoren tytön nimeltä Juanita…
29. HUHTIKUUTA, 1950
…ja yritin jatkaa elämääni.
Ensimmäinen lapsemme syntyi pian -
ja toinen teki tuloaan.
Uskon, että äitini oli optimisti -
ja isäni pessimisti.
Äidin optimismi vei kuitenkin voiton.
Hän ymmärsi ihmisiä todella,
ja se kiehtoi isää.
Se, että äiti rakasti ehdottomasti -
ruokki isän mielikuvitusta.
Olin ainoa tyttö ja ainoa musta -
luokallani Columbian yliopistossa.
Minulla oli kaksi rikettä, joten…
Olin kirjoittanut esseen -
mustien ja valkoisten tilanteesta Yhdysvalloissa.
Minulta kysyttiin, mihin olin perustanut uskomukseni.
Minä vastasin: "Ihmisten kokemuksiin."
Tavatessani Sidneyn hän oli käynyt vain kolmannen luokan loppuun.
Hän oli aina valmis oppimaan.
Hänen piti saada tietää -
aivan kaikkea, mitä oppia saattoi.
Yritin opettaa hänelle jatkuvasti -
kaikenlaista, mitä hän ei tiennyt -
mutta josta voisi olla apua.
Silloin hän saattoi suhtautua tunteella ja reagoida -
hänelle tarjottuihin elokuvarooleihin.
Sanoin, ettei raha ole kaikki kaikessa.
Hänelle tarjottiin roolia elokuvassa, jonka taisi ohjata Marty Baum.
TYTÄR
Hän kieltäytyi siitä.
Marty Baum sanoi. "En ymmärrä.
Maksaisin enemmän kuin mitä ansaitset vuodessa."
Toinen tyttäreni syntyisi pian.
Toinen lapseni.
Minulla ei ollut rahaa.
KAUPUNKI HELVETISSÄ
Minulle tarjottiin vahtimestarin roolia.
Ei vahtimestareissa mitään vikaa ole.
Elokuvassa tapahtui kuitenkin murha.
Murhaajat, murhaajien tutut -
ja murhaajien kanssa toimivat -
uskoivat vahtimestarin todistaneen murhan.
Tarinassa vahtimestarin tytär murhataan,
mutta vahtimestari ei saa tilaisuutta puhua tunteistaan siitä,
että hänen tyttärensä ruumis heitetään nurmikolle.
Käsikirjoitusta ei muutettaisi, jotta hän saisi reagoida.
Hän sanoi:
"Reginald Poitier ei sallisi sitä,
että lapsi heitettäisiin nurmikolle -
eikä siitä saisi sanoa mitään."
Hän halusi varmistaa, että hänen kaikki tekonsa…
TYTÄR
…sopisivat hänen isäänsä.
Hän sanoi, että katsoessaan ylös -
ja nähdessään nimensä valkokankaalla tai markiisissa -
hän ei nähnyt omaa nimeään vaan isänsä nimen.
En voi näytellä roolia,
jos olen isäni poika, jollaisena pidän itseäni.
En voi näytellä roolia,
jos äitini on sellainen, jona häntä pidän.
Hän kieltäytyi roolista.
Hän kieltäytyi siitä ja otti lainan,
jotta hän voisi maksaa sairaalasynnytyksestä.
Hän teki kuten pitikin…
TYTÄR
…ei sen takia, mitä muut odottivat häneltä -
vaan mitä hän odotti itseltään.
Olen perinyt uskollisuuden arvojani kohtaan äidiltäni.
Isältäni myös.
Kumartukaa ja etsikää suojaa.
2. maailmansodan jälkeinen kylmä sota synnytti -
vainoharhaa kommunismia kohtaan…
KIRJAILIJA JA HISTORIOITSIJA
…joka vaikutti kaikkiin amerikkalaisen elämän osa-alueisiin.
Kommunistinen alamaailma määräsi agenttejaan -
soluttautumaan Hollywoodiin -
ja tekemään kaikkensa myrkyttääkseen valkokankaat.
He ovat vihollisia! Eivät amerikkalaisia!
Homoseksuaaleja! -Juuri niin!
Kommunisteja! -Niin ovat!
He ovat kommunisteja!
Jos ulkoministeriössä olisi yksi ainoa kommunisti,
se olisi yksi kommunisti liikaa.
Muistan sen aikakauden, koska aloitin opintoni -
Howardin yliopistossa.
Katsoin McCarthyn oikeudenkäynnit…
SUURLÄHETTILÄS ANDREW YOUNG POLIITIKKO JA AKTIVISTI
…ensimmäisessä näkemässäni televisiossa asuntolan aulassa.
Se oli pelottavaa.
Uskollisuusvalaa vaaditaan -
entistä enemmän sekä hallituksen että koko maan toimesta.
SUOJAA KOMMUNISMILTA
Mahdollisista kommunisteista tai heidän puoltajistaan tehtiin listoja.
Moni ei selvinnyt siitä, mukaan lukien Paul Robeson.
Oletko yhä kommunisti palattuasi Moskovasta?
Mistä tiedät, että olen kommunisti?
Kukaan muu ei tiedä siitä. -Oletko?
En pidä kysymyksestä. -Suo anteeksi.
Voitko muotoilla sen uudestaan?
Paul Robeson oli merkittävä -
afroamerikkalainen hahmo 1930-luvulla.
Hän hallitsi mustaa viihdemaailmaa…
POITIERIN ELÄMÄNKERTAKIRJAILIJA
…johon myös Sidney Poitier ja Harry Belafonte tulivat.
He ihailivat Paul Robesonia.
Amerikka vainosi häntä,
sillä hän tuki proletariaattia.
"He ovat kommunisteja." Entä sitten?
Robesonista tuli kaksipuolinen pohja -
Poitierille ja Belafontelle.
Piti valita, millä puolella taistelee.
ROTUEROTTELU POIS DOLLARISTA
Robesonia ei vain paheksuttu.
Hän halusi työskennellä Euroopassa, mutta passi takavarikoitiin.
Ihmiset taistelevat vapaudestaan niin raivokkaasti,
että jos sitä ei suoda heille, he ottavat sen väkisin.
Sidney huomasi, että Paul Robesonia kohdeltiin huonosti -
ja loukkaavasti.
Kun näkee jotain sellaista,
sitä voi käyttää ohjekarttana.
Yritä kuunnella, Santini.
Kuuntelenhan minä.
ÄLÄ KÄÄNNÄ HEILLE SELKÄÄSI, 1955
Tule tänne, Miller. Haluan puhua kanssasi.
Älä käännä heille selkääsi?
OHJAAJA
Vannoit uskollisuutta.
Useasti. -Miksi?
RADIOHAASTATTELU STUDS TERKELIN KANSSA
Varmaan siksi, että tunsin Paul Robesonin -
enkä peitellyt ihailuani.
Se riitti tekemään minusta epäilyttävän.
Älä kainostele, Miller.
Tiedät, että olet muita fiksumpi.
Minäkö? -Niin.
Joka luokka tarvitsee johtajan.
Poitier näkyi Counterattackissa.
Se oli vanhoillisten julkaisu…
POITIER TUKEE KOMMUNISTEJA
…joka tutki vasemmistohenkisiä suhteita amerikkalaisten julkkisten elämässä.
Joku oli pitänyt Poitieria silmällä 1950-luvulla.
Siihen aikaan elokuva-alan politiikka saneli,
että jos halusi töitä,
piti olla erittäin hyvissä väleissä -
mustista listoista päättävien kanssa.
Kieltäydyit.
Lähdetään, fiksu poika.
Hetkinen. Hän tarkoittaa minua.
Vaarannat urasi.
Joistakin asioista on pakko kieltäytyä.
Kunniani oli politiikkaa tärkeämpää.
Rohkea veto. Kaikki oli vaakalaudalla…
Hän olisi voinut jäädä muiden hyljeksimäksi.
Voin vain kuvitella, miltä tuntui puhua suoraan silloin.
Kaikista isäni opetuksista -
kestävin oli opetus miehen todellisesta mitasta.
Mitan määräsi se, miten hyvin hän elätti lapsensa.
Opetus pysyi mukanani kuin se olisi kaiverrettu aivoihini.
En tiennyt, minne menisin seuraavaksi,
mutta tiesin, etten saisi epäonnistua.
Silloin sain puhelun Richard Brooksilta -
koskien elokuvaa Musta kiihko Keniassa.
Sen myötä urani ampaisi eteenpäin.
Ajattelinko, että maamme heräisi -
ja ymmärtäisi muutosten väistämättömyyden?
VALKOISTEN ODOTUSHUONE
En.
Heti, kun musta lapsi astuu kouluun,
jokaisen itseään kunnioittavan vanhemman…
TUOMARI LEANDER PEREZ
…tulee ottaa valkoinen lapsensa pois rikkonaisesta koulusta.
Se oli yhä 1950-luvun Amerikkaa…
VÄRILLISILLE
…ja siinä Amerikassa -
urastani ei ollut edes unelmoitu.
Sellaista ei ollut koskaan tapahtunut elokuva-alan historiassa.
Musta pääosan näyttelijä.
KAHLE
Kuulit kyllä, mutakuono. Turpa kiinni.
OHJAAJA
Jos haukut minua vielä, tapan sinut, Joker.
Tee siirtosi.
Varo!
Olen aina uskonut suureen yhteyteen -
juutalaisten ja mustien välillä.
Kun näin elokuvan Kahle, juutalainen Tony Curtis -
ja musta Sidney Poitier…
Heidän välillään oli kahlittujen kemiaa.
Kannamme sitä geeneissämme.
Kahle oli ensimmäinen näkemäni elokuva.
Se teki suuren vaikutuksen.
Muistan yhä, miten hän sanoi Tony Curtisille:
"Minussa on piikki. Älä kutsu pojaksi."
Minussa on piikki.
Älä kutsu minua pojaksi, Joker.
Näin ensimmäistä kertaa -
mustan miehen näyttävän voimansa vaatien kunnioitusta -
valkoiselta mieheltä.
Elokuvan hetki, jossa Sidney tekee päätöksen -
uhrata mahdollisen vapautensa…
Anna mennä!
En pysty siihen!
…pelastaakseen valkoisen ystävänsä -
on jotain, mistä mustat eivät vieläkään pidä.
Se on taianomainen musta hetki, joka oli eräänlainen vertauskuva…
Kahle on erinomainen esimerkki -
mustasta hahmosta, joka uhraa hyvinvointinsa -
tai ottaa suuren riskin -
auttaakseen pulassa olevaa valkoista hahmoa.
Vertauskuvaa käytettiin Hollywood-elokuvissa vuosikausien ajan.
Sillä tavalla elokuvat näyttivät -
mustien inhimillisyyttä ja empatiaa -
suurissakin vaikeuksissa.
Mustista he olivat kuitenkin mänttejä.
Mietin sitä hieman.
"Mitä olisin itse tehnyt?"
Minäkin olisin varmaan hypännyt.
Olemme kestäneet kaiken yhteen kahlittuina.
En anna sinun lähteä yksin.
James Baldwin oli ohjelmassa.
Hän sanoi: "Valkoinen keskiluokka piti Kahleesta -
mutta mustat katsojat huusivat: 'Takaisin junaan, hölmö!'"
Miten reagoit siihen?
En mitenkään.
Elokuva oli silloin vallankumouksellinen.
Niin oli. -Eikö?
Nykyään se nähdään vallankumouksellisena.
Kaikki hyvin, Joker.
Niin.
Kahle oli elokuva,
joka auttoi määrittelemään Sidney Poitierin -
ihmeellisen voimakkaana näyttelijänä.
Hänen ja Tony Curtisin nimet näkyivät elokuvan nimen yläpuolella,
mikä symboloi muutosta aidoksi pääosan esittäjäksi.
KAHLE
Sekä isäni että Curtis olivat Oscar-ehdokkaita.
Isä oli ensimmäinen musta Oscar-ehdokas Hattie McDanielin jälkeen.
Isä toi kotiin ehdokkuuslaatan, jonka saattoi ripustaa seinälle.
Se oli tärkeää hänelle.
Mediahuomio, profiilit, lehtien kansikuvat…
Hän pääsi Ebony-lehden kanteen. Hän oli tähti.
Hän oli monella tapaa kaunis.
Ensinnäkin hänen hymynsä.
Vain Brando pystyisi samaan.
Osa Sidneyn kauneutta oli se,
että hän oli kuin kävelevä jorubanaamari.
Ymmärrättekö? Kuin pronssia.
Hän on veistoksellinen.
Hän oli upea ilmestys.
Halusin naida Sidney Poitierin.
Hän vastasi mielikuvaani täydellisestä mustasta miehestä.
Sidneyllä oli vakaumusta.
Hän ymmärsi, miten voimakasta kuvakieli on.
Näin ihmisten itkevän.
Naiset hullaantuivat.
Miehet myös.
Kaikista tuli kuin sulaa vahaa hänen läheisyydessään.
Hän oli hienostunut ja kuvankaunis.
Ihmeellinen. Sellaisia elokuvatähtien pitääkin olla.
SÄRKYNYT ILLUUSIO
Olin Särkyneessä illuusiossa vuonna 1959, ja Sidney ja minä tutustuimme toisiimme.
Jokainen musta tuntee Särkyneen illuusion,
koska se on yksi näytelmistä, joka luetaan mustan historian oppitunnilla.
Sidney oli ostanut minulle minkkiturkin.
Sanoin: "En tarvitse minkkiturkkia.
Haluan vain…"
Palautin sen kauppaan, otin rahat -
ja sijoitin ne Särkyneeseen illuusioon.
Olin suurin rahoittaja -
hänen Broadway-näytelmässään.
Olin ollut Broadwaylla aiemminkin.
En tiennyt, tulisiko siitä hyvä vai ei.
Se tuntui hyvältä.
Kun esirippu laskeutui ensimmäisellä väliajalla,
oli hiirenhiljaista.
Luulimme epäonnistuneemme.
Toiselle väliajalle saavuttaessa -
yleisö oli täysin lumoissamme, ja kun näytelmä päättyi,
kuului…
Tuulahdus raitista ilmaa ja sitten huuto. "Bravo!"
Se oli ihmeellistä.
Tiesin kuuluvani näyttelijäksi…
PARAS NÄYTELMÄ
…kun esirippu laskeutui ensi-iltana.
Kaikki epäilykset, jotka olivat kasvaneet -
onnekkaan tapaamisen jälkeen -
American Negro Theatren miehen kanssa,
kun hän heitti minut ulos ja löi oven kiinni…
Sinä iltana tiesin varmasti,
että olin saanut virallista esimakua todellisesta kutsumuksestani.
Olin näyttelijä.
SÄRKYNYT ILLUUSIO
Minulla on suunnitelmia.
Suunnitelmia, jotka kääntävät kaupungin nurinniskoin.
Ymmärrätkö?
OHJAAJA
Seuraavan vuoden elokuva -
toi näytelmän yleisön ulottuville.
Se oli Poitierin sähköisin näyttelijänsuoritus.
Ei ole sattumaa, että roolin oli kirjoittanut afroamerikkalainen -
siviilioikeusliikkeen myllerryksessä -
toisin kuin monet roolit,
jotka olivat valkoisten liberaalien kirjoittamia.
Lorraine Hansberry loi yhteyden aitoon mustien kokemukseen,
johon muut käsikirjoittajat eivät pystyneet.
Olet kiireinen pikkupoika. -Älä, Walter.
Kukaan ei ole kiireisempi kuin värilliset opiskelijapojat -
rintamerkkeineen ja valkoisine kenkineen.
Voi, Wally.
Näen sinut usein, kun kanniskelet kirjoja -
matkalla luennolle.
Mitä sinä siellä opit? Millä pääsi täytetään?
Mustien mahdollisuuksilla oli rajansa.
Varsinkin hyökkäävillä mustilla miehillä.
Hän tuo sen hienosti esille.
Särkyneen illuusion Sidney ei eroa suurestikaan -
nuorista elokuvassa Boyz n the Hood - kulman kundit.
Olet todella katkera.
Entä sinä? Etkö ole katkera?
Etkö näe säkenöiviä tähtiä ulottumattomissasi?
Tarkoitan…
Katkera?
Olen tulivuori. Muurahaisten ympäröimä jättiläinen.
Mitään tietämättömien muurahaisten. Mitä sanot?
On taidetta luoda hetki, jolloin tietää, mitä tekee,
missä kamerat ovat -
ja miten liikkua.
Hän osasi sen täysin.
Sitä miestä on vaikeata matkia.
PARIISIN RYTMIÄ, 1961
OHJAAJA
Tavatessani Sidneyn -
olin melko nuori.
Hän seurusteli Diahann-tätini kanssa.
Olin viisivuotias.
Sain oikeastaan tietää heidän suhteestaan,
kun luin siitä vanhempana Sidneyn kirjasta.
Diahann-täti ei puhunut siitä silloin.
Kun olin vanhempi, käytiin keskusteluja,
jotka olivat soveliaampia.
Yllätyin, sillä en ollut tiennyt siitä.
Asiaan liittyi paljon tunteita.
Olet kaunis. -Olenko?
Kyllä.
Sinä teet minusta kauniin.
Kanssasi en ole keskinkertainen.
Tunnen itseni hyvin erityiseksi.
Elokuva on erittäin seksikäs.
Mustavalkoisuus on upeaa.
Pariisin kaupunki on upea.
Siellä on jazzklubeja.
Mukana on Paul Newman -
ja Diahann-tätini,
joka on elokuvan tyrmäävin nainen.
Sidney ja Diahann Carroll olivat elokuvahistorian kauneimpia pareja.
Heillä on trenssitakit,
ja he kävelevät öisessä Pariisissa -
keskustellen kansalaisoikeusliikkeestä ja rakkaudesta.
Jää Pariisiin hetkeksi ja rentoudu.
Syö lounasta jossakin ilman, että sinua lyödään.
Jonakin aamuna heräät, katsot meren taa -
ja sanot: "Kuka sitä kaipaa?"
Poitierista oli tulossa koko maan symboli,
mutta hänellä oli oma henkilökohtainen kriisinsä.
Yhtäältä hän tunsi Diahann Carrollia kohtaan syvää yhteyttä ja rakkautta,
joka puuttui hänen avioliitostaan.
Toisaalta hän oli myös isä.
Hänen isänsä Reginald Poitier opetti hänelle,
että miehen mitta on se, miten hän elättää perheensä.
Hylkääkö hän arvonsa rakkaussuhteellaan?
En voi jättää sinua.
Tule sitten mukaani.
Kun Pariisin rytmiä oli kuvattu,
he olivat yhä epävarmoja.
He eivät tienneet, miten edetä -
tai pysyisivätkö he yhdessä.
He eivät tienneet, miten toimia perheidensä suhteen.
Sidney oli kiireinen, ja hänen piti lähteä.
Hän ei voinut pysyä kotona,
joten hän hankki asunnon voidakseen kirjoittaa.
Hän kirjoitteli silloin.
Tietenkin tuli ilmi,
että kyse oli jostakin muusta -
kuin mitä hän väitti.
Kuule minua, Freedom Now -liike.
SIVIILIOIKEUDET! TULKAA VAPAUSMARSSILLE!
Kutsumme kansalaiset Washingtoniin.
Lentokoneella tai autolla.
MARSSIKAA TÖIDEN JA VAPAUDEN ETEEN!
Millä tahansa keinolla.
HEITÄ TULEE KAIKKIALTA
Mustat haluavat samat oikeudet kuin valkoiset kansalaiset.
Kaikki oikeudet.
Vapaus! Vapaus!
MARSSI WASHINGTONISSA, 1963
Marssin tarkoituksena on osoittaa tukea -
presidentti Kennedyn siviilioikeuslakia kohtaan.
Liikkeemme koostui eteläisten osavaltioiden mustista -
vuoden 1963 elokuuhun asti.
ELOA JA TYÖTÄ YHDESSÄ
King ei ollut ainoa, joka kertoi afroamerikkalaisten unelmista.
Myös Hollywood-tähdet tekivät niin.
Harry ja Sidney Poitier tekivät tapahtumasta maailmanlaajuisen.
Jo ennen kuin Martin Luther King sanoi sanaakaan.
King ei tuntenut Marlon Brandoa.
Hän ei tuntenut Paul Newmania.
Hollywood-tähdet marssivat Kingin mielenosoituksissa.
Sidney ja Harry loivat yhteyden.
Huomasin tänään,
että kaikissa puheissa ja kylteissä -
toistui sama sana. "Nyt, nyt, nyt."
Vaativasti. -Nyt!
Tänään näkynyt kiire on kuplinut minunkin sisälläni -
useimpien vuosien ajan.
Ainakin aikuistumiseni jälkeen.
Kiinnostuin siviilioikeusliikkeestä, koska halusin selviytyä.
Kiinnostukseni alkoi monta vuotta sitten -
mutta ei ole koskaan palanut yhtä kiivaasti kuin tänään.
Hyvät herrat. On aika…
Sidneyn aktivismi ei tehnyt minuun vain vaikutusta.
Se innoitti minua.
Ajattelin, että minäkin pystyn siihen. Omalla tavallani.
Minun on etsittävä polkuni, mutta pystyn siihen.
Minulla on ääni. Voin käyttää sitä.
Hänellä oli paljon vastustajia.
Oli selvää, että häntä arvosteltaisiin.
Se ei ole reilua.
Hänellä oli ääni ja oikeus käyttää sitä.
Hän oli ansainnut sen.
Näyttelijän ura ei tarkoita, ettei saisi puhua.
Ikävä kyllä tavalliset amerikkalaiset -
eivät voineet nähdä minua.
Joskus se suututti minua.
En voisi vaikuttaa siihen,
miten mustia kohdeltiin.
Hollywood ei ollut valmis -
useammalle kuin yhdelle mustalle tähdelle.
Oli yksi musta tähti ja joitakin mustia näyttelijöitä.
YKSITYISTILAISUUS
Enimmäkseen ala oli erittäin vanhoillinen.
Se piti raahata nykyaikaan,
missä kesti paljon aikaa.
Kukaan ei välttämättä valmistele -
seuraavaa Sidney Poitieria.
Sidney on kuin kompleksi.
On olemassa Sidney Poitier -kompleksi.
Rasismi toimii kuin elokuvassa Highlander - kuolematon.
Meillä on jo Sidney.
Mihin muita mustia tarvittaisiin?
Hän oli rotunsa sotilas, joka johti armeijaa muiden puolesta -
mutta ymmärsi täysin, ettei hänen värinsä määritellyt häntä.
Hän ei sanonut sitä vastarintana tai selityksenä.
Se oli pelkkä fakta.
Meissä ja ympäristössämme on paljon,
joka on vaikuttanut suoraan joihinkin tekemiini muutoksiin -
ja valintoihin.
Joissakin valinnoistani -
en tarkastellut elämän saavutuksia ja sanonut:
"Näin pitää tehdä, ja niin minä aion tehdä."
Ei. On elettävä noudattaen -
itselle tärkeitä arvoja.
KEDON KUKKASET
OHJAAJA
Kedon kukkasilla oli pieni budjetti,
ja elokuva kertoo mustasta huoltomiehestä,
joka saapuu nunnaluostariin Amerikan lounaisosassa -
ja auttaa kirkon rakennustöissä.
Hyvä Jumala lähetti avukseni kookkaan ja vahvan miehen.
Hän ei sanonut minulle mitään. Olin vain ohikulkumatkalla.
Olin kuusivuotias vuonna 1963.
Ihmettelin, miksi Sidney sekaantui sellaiseen asiaan.
"Nouse autoosi." Minä olin…
Niin ajattelin kuusivuotiaana.
Hän sanoi, ettei hänelle maksettu tarpeeksi.
Minä sanoin: "Arvaa mitä, Sidney.
Älä näyttele elokuvassa maksusta -
vaan ollaksesi yksi omistajista."
Hän ei ollut ajatellutkaan sellaista. Käskin häntä tekemään niin.
Roolia tarjottiin Harry Belafontelle,
joka kieltäytyi siitä.
Hän sanoi, ettei hahmo tuntunut todelliselta.
Elokuva oli kauhea.
HARRY BELAFONTEN ÄÄNI
Surkea käsikirjoitus.
Kieltäydyin siitä mielihyvin.
Sidney Poitier sai osan.
Hän loisti elokuvassa.
Harrylla oli myös laulajanura.
Hän pärjäsi hyvin ja saattoi kieltäytyä rooleista.
Roolista voi kieltäytyä, kun talo on jo maksettu.
Ei pahalla, mutta Harry vain lauleli.
Eikö vain?
Kun teimme musikaalia Hello, Dolly!
näyttelin Broadwaylla Pearl Baileyn kanssa.
Aina kun joku tärkeä tuli katsomaan esitystä,
hän kutsui heidät lavalle.
Sitten he lauloivat…
Hän kutsui myös Sidneyn lavalle.
Pearl sanoi: "Tule laulamaan, Sidney."
Tämä vastasi: "En minä osaa laulaa."
No niin.
Pearl kysyi: "Mitä tarkoitat?
Sinä lauloit Kedon kukkasissa."
Sidney vastasi: "Se oli joku toinen!"
No niin.
Halvalla tuotettu elokuva sai aikaa myöten yleisöä.
Se heijasti maamme mielialaa.
Varsinkin Poitierin hahmoa Homer Smithiä ja Poitieria itseään arvostettiin.
Hän toi elokuvaan sulokasta tyyliä.
Se vangitsi juuri oikean tunnelman.
Hahmo oli rakastettava, ihmeellinen ja rohkaiseva.
Heijastus sellaisesta,
joka löytyy useimmista ihmisistä.
OSCAR-GAALA, 1964
Hollywoodin tärkeä ilta.
Jo 36. kertaa maailman viihdepääkaupunki -
antaa tunnustusta vuoden suurimmille saavutuksille -
Oscar-patsaiden muodossa.
Olin vasta 10 vuotta vanha lapsi Milwaukeessa.
Katselin Oscar-gaalaa,
johon väki saapui limusiineillaan.
Aina kun ruudussa näkyi musta ihminen,
puhelin alkoi soida.
"Nyt näkyy värillisiä!
Laita TV päälle!"
En ollut tarpeeksi nopea.
Parhaan näyttelijänsuorituksen ehdokkaat ovat -
Albert Finney Tom Jones - hulivilihurmurissa,
Richard Harris elokuvassa Miehen hinta,
Rex Harrison elokuvassa Kleopatra,
Paul Newman Hud - lännen kapinallisessa,
ja Sidney Poitier elokuvassa Kedon kukkaset.
Voittaja on Sidney Poitier ja Kedon kukkaset.
Kun nimeni sanottiin,
hyppäsin seisomaan ja sanoin:
"Minä voitin! Minä voitin!"
En mahtanut sille mitään.
Puhuin omasta puolestani -
mutta myös monen muun ihmisen puolesta.
Voitteko kuvitella?
Se oli ennen siviilioikeuslakia.
Voitteko kuvitella järkytyksen?
Voitteko kuvitella puhdasta iloa, taianomaisuutta -
ja täydellisen jumalaista tunnetta,
jotka ylittivät kaiken yhteisössämme tapahtuvan?
Hra Poitier on ensimmäinen palkinnon saanut musta,
ja yleisö on mielissään päätöksestä.
Se oli käännekohta.
Todellinen käännekohta Hollywoodissa, joka oli päättänyt -
tuoda meidät mustat esiin -
täysin entisestä eroavalla tavalla.
Matka tähän on ollut pitkä,
ja olen luonnollisesti velkaa -
lukemattomille ihmisille.
Hän antoi minulle suurta mustaa toivoa.
Sillä hetkellä hänestä tuli mustan toivon tuoja.
Muistan tunteneeni,
että jos noin voi tapahtua värilliselle miehelle,
minullekin voi tapahtua mitä tahansa.
Voin vain lausua erityiskiitokset.
Hän auttoi monia.
Ei vain seuraajiaan -
vaan myös vanhempiaan ja isovanhempiaan -
orjuuden päiviin asti.
Mitähän he tunsivat, kun hän onnistui?
NASSAU, BAHAMASAARET 1964
Hän oli ensimmäinen musta ja Bahamasaarilta tullut mies,
joka voitti Oscarin aikana, jolloin se oli lähes mahdotonta.
Oli oltava sata kertaa muita parempi.
Se oli ihmeellistä aikaa minulle.
Ei sen takia, että olisin ollut hyvä tai taitava.
En ollut kumpaakaan.
Kannoin kuitenkin mukanani jotain,
minkä olin saanut äidiltäni.
Äitinäni hän teki kaikkensa, jotta selviytyisin.
Minun ei odotettu elävän.
Ei syntymäni jälkeen.
Synnyin kaksi kuukautta etuajassa.
Isäni lähti kotoa seuraavana aamuna,
kun kaikki kätilöä myöten uskoivat, etten jäisi henkiin.
Isä palasi kotiin kenkälaatikon kanssa.
Ja…
He valmistautuivat hautaamaan minut.
Äitini ei sallinut sitä.
Hän sanoi: "Ette tee sitä."
Äiti lähti kotoa -
ja etsi apua kaikkialta.
Hän kulki ennustajan talon ohi.
MADAME BESS HYVÄÄ ONNEA
Äiti sanoi: "Lapseni syntyi juuri.
Hän syntyi liian aikaisin,
mutta voitko kertoa minulle pojastani?"
Ennustaja sulki silmänsä ja hänen kasvonsa alkoivat nykiä.
Hänen silmänsä kieppuivat silmäluomien takana.
Yhtäkkiä ennustajan silmät rävähtivät auki -
ja hän sanoi: "Älä kanna huolta pojastasi.
Hän selviytyy.
Hän kulkee maailman useimpiin kolkkiin.
Hänestä tulee rikas ja kuuluisa."
Kantaisin äitini nimeä kaikkialle.
Kaiken, mitä ennustaja sanoi,
minä olen kokenut.
NBC News esittelee Chaneyn, Goodmanin ja Schwernerin.
Nämä kolme siviilioikeuden ajajaa ovat yhä kateissa Mississipissä.
James Chaney, Andrew Goodman ja Michael Schwerner -
menivät Mississippiin auttamaan mustia äänestämään.
Olin juuri liittynyt liikkeeseen.
PASTORI WILLIE BLUE SIVIILIOIKEUSAKTIVISTI
Liftasin kaupunkiin.
Tunsin kaikki paitsi Goodmanin.
He olivat opettajia.
He opettivat, mitä äänestäminen oli ja miten se tapahtui. Emme tienneet siitä.
ÄÄNI MIESTÄ KOHTI
Minusta he opettivat amerikkalaista unelmaa.
Jos äänestät, päätös on sinun.
Jos et äänestä, he päättävät.
Muistakaa äänestää. Päätös on teidän.
Sinulle tapahtui jotain pelottavaa käydessäsi Etelässä.
Kuulin siitä hieman, mutta voisitko…
En ole kuullut sinun versiotasi.
Olen ollut Sidneyn ystävä 26 vuotta.
Kaikista yhteisistä kokemuksistamme -
se syvensi suhdettamme erityisesti.
Ystäväni Harry Belafonte soitti sanoakseen:
"Lähde kanssani Mississippiin.
Viedään rahaa siviilioikeusliikkeelle."
Sillä alueella ollut ryhmä kaipasi kipeästi varoja ja apua.
Kohtelemme kaikkia kunnialla täällä Mississipissä.
KUVERNÖÖRI ROSS BARNETT
Kunhan he eivät riko lakejamme.
Saimme puheluita ja uhkauksia yötä päivää.
Belafonte ja Poitier haluttiin murhata.
Uhkailijat sanoivat:
"Tapamme kaikki Greenwoodiin tulevat mustat."
Olin olettanut, että kiitos välieni Bobby Kennedyn kanssa -
minun tarvitsi vain soittaa…
SIVIILIOIKEUSJAOSTO
…ja ilmoittaa määränpäästäni -
saadakseni valtion suojelua.
Kun pääsimme perille,
suojelusta ei ollut tietoakaan.
Nousimme autoon. Autoja oli kaksi.
Yksi, jolla kulkisimme, ja toinen vara-autoksi.
Kukaan ei tahtonut ajaa autoa.
Minä suostuin ajamaan.
Tervehdysten ja esittelyjen jälkeen -
matkatavarat lastattiin minun autooni.
Poitier ja Belafonte -
olivat johtoautossa.
Kun nousimme autoon,
joku sanoi: "Siinä he ovat."
Valot syttyivät ja näimme Ku Klux Klanin jäseniä.
Lähdimme liikkeelle.
Meitä ajettiin takaa -
ja kolmas auto siirtyi estämään ohitusyritykset.
He ajoivat auton perään.
Ensimmäinen ajatukseni oli: "Älä anna ohittaa."
He ajoivat toistamiseen takanamme olevaa autoa vasten -
saadakseen sen pois tieltään ja päästäkseen luoksemme.
He eivät saaneet päästä ohi.
Jos he ampuisivat takaa, olisin valmis kuolemaan.
Törmäilimme parin kilometrin ajan.
He eivät päässeet ohitseni ja lähtivät.
Suuri opiskelijajoukko kipusi vapaina oleviin autoihin -
ja ajoi valtatielle -
tuodakseen meidät Greenwoodiin rahojen kera.
Saavuimme turvallisesti.
Se oli kuin suoraan Raamatusta.
Ihmisiä oli kiivennyt puihin.
Koko kortteli oli täynnä väkeä.
Se toi kyynelet silmiini.
Se, että ihmisiä oli puissa ja katoilla -
oli taianomaista.
Kun he näkivät Poitierin,
he alkoivat laulaa laulua Kedon kukkasista.
"Amen."
Se oli ihmeellistä.
Joka vuosi maalis- ja huhtikuun aikaan…
1967 MARTIN LUTHER KING JUNIOR
…sanomalehdet alkavat kirjoittaa tulevasta kuumasta kesästä.
Ryöstely, murha ja tuhopoltto eivät liity siviilioikeuksiin.
Olemme turhautuneita.
Emme anna valkoisten määräillä meitä enää.
Tarkoitamme sitä.
Muistan elävästi, kun olin 10-vuotias.
Oli vuosi 1967 ja tavallaan Sidneyn kesä.
Äiti vei minut katsomaan elokuvat Vastahakoiset,
Yön kuumuudessa ja Arvaa kuka tulee päivälliselle.
Elokuvissa oli ollut mustia tähtiä,
mutta Sidney oli ensimmäinen oikea musta Hollywood-tähti.
Ihmiset halusivat nähdä Sidney Poitierin elokuvia.
Se oli uutta.
Valkoiset halusivat nähdä Sidney Poitierin elokuvia -
samaan aikaan,
kun siviilioikeusliike tapahtui -
ja Sidneystä tuli sen edustaja.
Vuosien 1967 ja 1968 suurin kassamagneetti oli musta mies.
Hän oli koko maan keskipiste.
YÖN KUUMUUDESSA
Jaloillesi, poika.
OHJAAJA
Heti!
Muistan, miten suuresti vaikutuin -
hänen vankkumatonta kunniaansa.
Elokuva leikittelee odotuksilla.
Hän ei anna periksi,
mutta katsoja miettii, kuinka kauan kestää,
ennen kuin hän räjähtää.
Oletpa varma itsestäsi, Virgil.
Outo nimi mustalle pojalle -
Philadelphiasta. Miksi sinua kutsutaan siellä?
Minua kutsutaan hra Tibbsiksi.
"Minua kutsutaan hra Tibbsiksi."
Se oli mahtavaa, sillä minä vastailin hahmoille -
ja yleisö oli enimmäkseen mustaa.
Katsojat puhkesivat suosionosoituksiin ja innostuivat todella.
Kuuluisassa kohtauksessa -
valkoinen plantaasinomistaja lyö häntä -
ja Sidney lyö takaisin.
Vuonna 1967 sen vaikutus oli valtava.
Oliko hra Colbert tässä kasvihuoneessa -
viime yönä keskiyön aikaan?
Oli hiirenhiljaista.
Hiljaisinta, mitä teatterissa on ollut.
Joku haukkoi henkeä.
Katsojat vilkuilivat toisiaan.
Mustat innostuivat, koska se oli ennennäkemätöntä.
Sellaista ei ollut koskaan tapahtunut.
Hän oli aikamoinen.
Mitä aiot tehdä asialle?
En tiedä.
Arvatkaa, mitä teimme.
"Kyllä!"
Alkuperäisessä käsikirjoituksessa katsoin halveksien -
ja poistuin suurten aatteideni kanssa.
Joku toinen olisi saattanut tehdä niin,
mutta en minä.
Muistin liian vahvasti sen illan Miamissa,
kun ase painoi ohimoani vasten.
Kerroin ohjaajalle, että käsikirjoitusta piti muuttaa.
Vain Sidney pystyi sellaiseen.
Hän oli tähti muiden yläpuolella.
Siitä ei ollut enää epäilystäkään.
Sidneyä ei voinut pysäyttää.
"Pois tieltäni."
Siitä tuli elokuvan kohokohta.
Se kertoi myös ajastamme.
Se kertoi ajasta Amerikassa, jossa ainakin elokuvissa -
saatettiin ymmärtää tiettyjä olosuhteita.
Isku kaikui ympäri maailmaa. Se oli ennennäkemätöntä.
Se teki hänestä nopeasti kuuluisan.
Se loi mielenkiintoisen yhteyden -
Sidneyn ja eturintaman tapahtumien välillä.
VASTAHAKOISET
OHJAAJA
Kun musta mies nähtiin -
nuorten opettajana ja mentorina…
Rooli oli aina kuulunut valkoiselle pääosan esittäjälle,
kun mustat päätyivät pelastettaviksi tai häiriköiksi.
Elokuva käänsi sen päälaelleen.
Istukaa.
Vastahakoiset oli suosikkini,
koska sain nähdä isän -
toimivan samoin kuin meidän kanssamme.
Hän ei opettanut vain omia lapsiaan vaan kaikkia muitakin.
Minä näin hänet.
Muut näkivät näyttelijän.
Minä näin isän.
Tässä luokkahuoneessa käyttäydytään tietyllä tavalla.
Kutsutte minua hra Thackerayksi.
Nuoria neitejä neiditellään ja poikia puhutellaan sukunimeltä.
Minulla on suojelusenkeli,
koska olen todella onnekas.
Olin artisti ja muusikko.
Olin laulaja mutta en ollut näytellyt.
Niin.
Managerini oli fiksu.
Kun minua pyydettiin elokuvaan,
hän suostui ja sanoi, että minun pitää laulaa tunnuslaulu.
Tai siis…
Minun yhteyteni laulun viestiin -
teki siitä todella voimakkaan.
Se kertoi rakkaudesta ja mustien elämän tärkeydestä.
Hän oli yhtä tärkeä kuin valkoiset oppilaat.
Itse asiassa hän oli tärkeämpi hahmo koulun tapahtumissa -
kuin kukaan muu heidän elämänsä aikana.
Olin levyttänyt useita hittejä -
ja levytin hittejä myös elokuvan jälkeen.
Laulu on kuitenkin erityinen,
sillä se ei ollut pelkkä laulu.
Se kertoi Sidney Poitierista ja elokuvan sanomasta.
Puhe!
On tärkeää muistaa,
ettei elokuvia tehty mustille.
Sidney oli hyvin tietoinen kertomastaan tarinasta -
ja siviilioikeusliikkeen tapahtumista etenkin, mitä Martin Luther Kingiin tuli.
Hän oli kuitenkin massamedian edelläkävijä,
joka todisti, että mustatkin ovat ihmisiä.
Aina kun mustuudesta voitiin tehdä inhimillistä -
ja normaalia -
maailmassa, joka ei uskonut täysin ihmisyyteemme,
se auttoi liikettä.
ARVAA KUKA TULEE PÄIVÄLLISELLE
Tärkeintä oli -
antaa ihmisten nähdä ihmisyytemme.
OHJAAJA
John Wade Prentice.
Eikö olekin ihana nimi?
John Wade…
Minusta tulee Joanna Prentice.
Tässä on John.
On todella hauska tutustua.
Samoin, rva Drayton.
Minulla on lääketieteellinen pätevyys,
joten toivottavasti ette pahastu,
jos pyydän teitä istumaan ennen kuin pyörrytte.
Hän luulee sinun pyörtyvän, koska hän on musta.
Olin 22-vuotias. Sidney oli suloinen -
ja minä hyvin lapsellinen.
Kun suutelukohtauksemme kuvattiin,
en pitänyt sitä kovin kummoisena asiana.
Kuvaaja oli valmis.
Kun katsoin ympärilleni studiossa,
näin hyvin vakavia ilmeitä.
En ymmärtänyt sitä.
Vasta myöhemmin,
kun menin poistattamaan meikkini,
kysyin asiasta meikkaajalta.
Kysyin, mistä oikein oli kyse.
Hän vastasi vain: "Oletpa naiivi.
Etkö tiedä?"
Sanoin, etten tiennyt.
Monet pitävät meitä järkyttävänä parina.
Eikö vain, rva Drayton?
En tiedä, mitä tarkoitat.
Kaikkien sen ajan myllerrystä näkemättömien on liian helppoa -
sivuuttaa sellaiset elokuvat kuin Arvaa kuka tulee päivälliselle -
ja unohtaa, miten vallankumouksellisia ne olivat omana aikanaan.
Suhteenne syntyi liian nopeasti.
Sanoit sen itsekin.
Oletko miettinyt, mitä teistä sanotaan?
16 tai 17 osavaltiossa te rikkoisitte lakia.
Olisitte rikollisia.
Yhdessä elokuvan kohtauksessa -
hän sanoo: "Sinä ajattelet itseäsi värillisenä miehenä -
ja minä vain miehenä."
Se määritteli Sidney Poitierin.
Olet isäni.
Olen poikasi. Rakastan sinua.
Olen aina rakastanut ja tulen aina rakastamaan.
Mutta sinä ajattelet itseäsi värillisenä miehenä.
Minä ajattelen itseäni vain miehenä.
Se ei ollut edes vuorosana,
koska sellainen hän on.
Hän piti itseään miehenä.
Kolme elokuvaa menestyivät taloudellisesti.
Hänellä oli kaikissa valkoinen kauluspaita ja solmio.
Hänestä tuli Sir Sidney.
Hän oli jättänyt jo jälkensä elokuvassa Kedon kukkaset.
Yhtäkkiä hän ei ollut vain kunniallinen -
vaan myös markkinoitavissa.
Se oli ennennäkemätöntä -
amerikkalaisessa elokuvamaailmassa.
Kysyin häneltä, aikoiko hän näytellä elokuvamme jälkeen.
Hän vastasi: "En. Tämä on varmaankin viimeinen elokuvani."
Kysyin, miksi.
Hän vastasi: "Koska mustien yhteisö -
eli oma yhteisöni pitää minua valkoisten palvelijana."
Nopeasti muuttuvien sosiaalisten virtausten takia -
tyytymättömyys minua vastaan kasvoi -
tietyissä mustien yhteisöissä.
Kulttuurinen aalto saavutti huippunsa,
kun The New York Times julkaisi artikkelin:
"Miksi valkoiset rakastavat Sidney Poitieria?"
"SAMA SIDNEY POITIERIN SYNDROOMA:
HYVÄ MIES VALKOISESSA MAAILMASSA."
Joidenkin mielestä -
olin valkoisten palvelija tai jopa orja,
koska roolini eivät olleet uhkaavia valkoiselle yleisölle.
Esitin jaloa mustaa, joka täytti liberaalien fantasiat.
"HÄN ON KUITENKIN OLLUT EPÄTODELLINEN LÄHES 20 VUOTTA -
ESITTÄEN SAMAA ROOLIA -
ELI LOUKKAAMATONTA JA YKSIULOTTEISTA SANKARIA."
Olen taiteilija, mies, amerikkalainen ja moderni.
Olen monta asiaa,
joten toivon, että…
Että saisin ansaitsemaani kunniaa.
Ensimmäisellä ei ole helppoa.
Kun yksilön täytyy -
edustaa koko rotuaan,
olo on kuin Jackie Robinsonilla.
Silloin joutuu kestämään kaikki loukkaukset rotuaan kohtaan.
Sidneyn piti sietää paljon,
mitä Denzelin ei tarvinnut.
Jos rukoilee sadetta, pitää sietää mutaa.
Hän oli voimakas mies.
Hänessä oli voimaa, mutta myös taakka oli valtava.
Oli paljon paineita olla täydellinen.
Sitä on vaikea tuomita.
Sidneyllä oli kuitenkin kaksi lempipiirrettäni.
Nöyryyttä luovuudessa ja jaloutta menestyksessä.
Tunsitko paineen?
Pakostakin.
Se on aina läsnä.
Ihmiset tarkkailivat jatkuvasti,
voisinko edustaa heitä heille tärkeällä tavalla -
ja miettivät, vastaanko -
heidän mielikuvaansa.
Olenko tervetullut?
Oliko se yksinäistä? -Ai oliko?
Tietysti oli.
Se oli yksinäistä.
4. HUHTIKUUTA, 1968
Tietävätkö he Kingistä?
Olemme…
Minulla on surullisia uutisia teille kaikille.
Nämä uutiset surettavat kaikkia kansalaisiamme -
ja rauhaa rakastavia ihmisiä ympäri maailmaa.
Martin Luther King -
on ammuttu kuoliaaksi Memphisissä Tennesseessä.
NBC keskeyttää ohjelman -
seuraavan erikoisraportin johdosta.
Martin Luther King tapettiin tänä iltana Memphisissä Tennesseessä.
Häntä ammuttiin kasvoihin hänen seisoessaan hotellin parvekkeella.
Hän kuoli sairaalassa tuntia myöhemmin.
Muistan, kun menin bussilla kotiin Pleasantvillessä.
TYTÄR
Isäni tuli käveli bussia vastaan -
ajokaistamme päähän postilaatikon viereen.
Hän nousi bussiin -
ja mahtui hädin tuskin seisomaan.
Hän katsoi kaikkia lapsia.
Sitten hän sanoi jotain heitä kaikki yhdistävää.
"Suuri mies on…
Hänet on riistetty meiltä." Niin hän sanoi.
"Noudatetaan hänen tärkeitä sanojaan -
ja kohdellaan kaikkia kunnioittavasti."
Lapset olivat ihmeissään.
He tuijottivat häntä.
Sitten isä sanoi: "Mennään, tytöt.
Mennään kotiin."
Maasta sinä olet tullut,
ja maaksi pitää sinun jälleen tuleman.
Kiitämme Jumalaa johtajasta,
joka oli valmis kuolemaan mutta ei tappamaan.
Malcolm X murhattiin vuonna 1965 -
moskeijassa Harlemissa.
Martin Luther King murhattiin vuonna 1968.
Meillä on särkyvämpi demokratia -
juutalaiskristillisessä yhteiskunnassa kuin uskommekaan.
Vain muutama kulttuurinen side yhdistää meitä.
Sidney Poitier on yksi niistä.
Martin Luther Kingin salamurha -
merkitsi uutta aikakautta Poitierin uralla -
ja henkilökohtaisessa elämässä.
Hänen elämänsä joutui tuuliajolle kuten monella muulla mustalla -
Martin Luther Kingin murhan takia,
ja sen lisäksi hän riitautui ystävänsä Harry Belafonten kanssa.
Heti Kingin salamurhan jälkeen -
he alkoivat keskustella Kingin muistotilaisuudesta.
Belafonte halusi järjestää suuren tempauksen hautajaisten jälkeen -
mutta Poitier arveli sellaisen vievän huomiota pois Kingistä.
Tämä johti kiistaan miesten välillä -
eivätkä he puhuneet toisilleen pitkään aikaan.
Heillä riitti mielipiteitä.
Tai siis… Saanko sanoa sen uudestaan? Heillä riitti mielipiteitä.
He eivät pelänneet kertoa ajatuksistaan.
Harry halusi antaa yhteisönsä -
osoittaa suruaan juhlan muodossa.
Poitier oikeutetusti uskoi, että juhla veisi kaiken huomion.
Siitä näkee hyvin,
miten ihmisten piti suhtautua -
ennennäkemättömiin ja rankkoihin olosuhteisiin.
Kuvitelkaa se trauma.
Poitier ja Belafonte näkivät, että jonkin oli pakko muuttua.
Hän menetti parhaan ystävänsä -
samaan aikaan, kun kaikki vaikutti epävarmalta.
Hän erosi vaimostaan.
Hän yritti jatkaa suhdetta Diahann Carrolliin.
Suuri osa isäni perinnöstä -
koskee hänen opetuksiaan pojilleen.
Isän opit painoivat mieltäni, kun erosin vaimostani.
Avioero oli pitkä ja kivulias prosessi kaikille osapuolille.
Se ei ollut hauskaa aikaa äidilleni,
ja minä taisin huomata sen erityisen hyvin.
En tiennyt isäni kokemuksista,
mutta näin äidin.
Ystävät valitsivat puolensa,
mikä oli tuskallista minulle.
Useimmat valitsivat isän.
Sedät ja tädit katosivat -
samoin kuin kummit.
Se on todella surullista,
mutta olin kiitollinen ihmisistä, jotka tukivat äitiä.
Olin rakastunut toiseen naiseen,
ja se synnytti syyllisyyttä,
johon 11 vuoden psykoterapia ei pystynyt.
"Vaimoni ei ymmärrä minua tarpeeksi."
Ajattelin niin kliseisesti.
Sitten ajattelin, että toinen nainen ajoi omaa etuaan.
Jokaisen eron jälkeen -
yritimme suhdetta uudestaan.
Ja… Taisimme ymmärtää -
jo kauan ennen suhteen päättymistä,
ettei suhde ollut terveellinen -
eikä se olisi voinut kehittyä edes hyväksi ystävyydeksi.
Popkulttuuri voi muuttua todella nopeasti.
Kedon kukkaset -elokuvasta lähtien vuoteen 1968 asti -
hän saneli, miltä mustan imagon pitää näyttää.
Tapahtui kaksi asiaa.
Black Power.
Olimme ylpeästi mustia.
Tunsimme yhtenäisyyttä.
Afrot ja Soul Train.
Oli myös blaxploitaatiota.
SHAFT - KIVIKOVA DEKKARI
Vedä käteen! Pois tieltä.
SUPERFLY - ALAMAAILMAN KUNINGAS
Se, mikä teki hänestä mullistavan vuosina 1967 ja 1968 -
oli vanhaa tietoa, sillä uusi sukupolvi -
harrasti seksiä valkoisten naisten kanssa -
ja ampui valkoisia miehiä.
Mustat eksploitaatioelokuvat -
rehentelivät valkoisten höykyttämisellä.
Siitä niissä oli kyse.
Ikävä kyllä musta yleisö -
ei pitänyt Sidneyä enää muodikkaana.
Itse en ole sitä mieltä,
mutta musta yleisö -
ei saanut kyllikseen blaxploitaatioelokuvista.
Quincy Jones järjesti 42-vuotispäiväni kotonaan,
ja Sidney Poitier kutsuttiin sinne.
Muistan, miten menin alakertaan, käännyin kulmasta -
ja hän seisoi edessäni.
Jähmetyin, koska hän oli sankarini.
Hän kysyin: "Miten voit, kultaseni?
Olen halunnut tavata sinut kauan."
Minä taisin… Kyynelet kihosivat silmiini.
Sanoin hänelle:
"Et tiedäkään, mitä tämä hetki merkitsee minulle."
Siihen aikaan musta yhteisö arvosteli minua,
koska en ollut tarpeeksi musta enkä järjestänyt mustia esityksiä.
Hän istahti viereeni 42. syntymäpäivänäni-
ja sanoi:
"On vaikea kannatella muiden unelmia.
Pidä kiinni omasta unelmastasi.
Jos olet sille uskollinen,
muulla ei ole väliä."
Se oli elämäni ratkaiseva hetki.
Hän kertoi, mitä hänelle oli tapahtunut.
"Onko Sidney Poitier kyllin musta?
Onko hän tarpeeksi etevä? Edustaako hän toiveitamme?"
Se vaikutti häneen voimakkaasti -
ja sai hänet masentumaan.
Hän yritti tehdä parhaat valinnat elokuva toisensa jälkeen -
Reginald ja Evelyn Poitierin poikana.
Sellainen kirjaimellinen hyökkäys -
on hyökkäys luonnetta, minuutta, arvoja -
ja merkitystä vastaan sekä miehenä että mustana.
VIIMEINEN LAUKAUS
Kun valmistauduin elokuvaan nimeltä Viimeinen laukaus,
mikään ei saanut minua uskomaan,
että elämäni rakkaus odotti lähellä.
Näin Viimeisen laukauksen siskoni kanssa ensimmäisen kerran,
kun olimme parikymppisiä.
Kukaan ei löytänyt elokuvaa aiemmin. En tiedä, miksi.
Äitini oli kanadalainen -
mutta asui Pariisissa ja teki ranskalaisia elokuvia,
joten häntä luultiin ranskalaiseksi.
Kun Universal Pictures lähestyi häntä,
hän kysyi heti: "Kuka muu esittää pääosaa?"
Kun hänelle sanottiin "Sidney Poitier",
hän kysyi: "Kuka?"
"Sidney Poitier on kuuluisa näyttelijä."
Vastasin, etten ollut nähnyt hänen elokuviaan.
Satuin olemaan Lontoossa,
jossa esitettiin elokuvaa Kosketus onneen.
KOSKETUS ONNEEN, 1965
Pidin häntä suloisena.
Olin amerikkalaisen Voguen kannessa -
ja eräässä taide-elokuvassa.
Menin Los Angelesiin ja tapasin Sidneyn.
Hän oli todella mukava.
Lounastimme yhdessä, ja se oli menoa.
Olin kihloissa toisen miehen kanssa,
mutta…
Puret huultasi…
Ei kestänyt kauan -
elokuvatyön alkamisen jälkeen,
että aloimme miettiä, oliko jokin suurempi voima -
tuonut meidät yhteen.
Tällä kertaa olin valmis elämään rakkaustarinan,
jonka olin nähnyt vanhempieni avioliitossa -
elämäni alkutaipaleilla.
Yhteinen elokuva -
oli osa tarinaa heidän tapaamisestaan.
Siksi muistan tarinan siitä, miten he tapasivat.
He avioituivat vasta kun minä ja siskoni olimme 2- ja 4-vuotiaita.
Äiti oli vienyt meidät lastenlääkärille.
Häntä luultiin lastenhoitajaksi.
Kun hän palasi kotiin, hän sanoi: "Nyt riittää.
Menet kanssani naimisiin tällä viikolla.
Siinä kaikki." Niin he myös tekivät.
Se tapahtui kodissamme.
Seremonia oli kesken,
kun 2,5-vuotias Sydney nykäisi isänsä takista.
"Mitä te teette, isi?"
Joku vastasi: "Isi ja äiti menevät naimisiin."
Sydney vastasi: "Hyvä on."
Siinä kaikki. Me menimme naimisiin.
Monet tuttavaperheistämme -
ja ystävistämme olivat kaksirotuisia.
Vanhempamme olivat viisaita -
ja ympäröivät meidät muilla monirotuisilla perheillä.
Meillä oli pieni ja kodikas tuttavapiiri,
ja lapset leikkivät keskenään, joten pidimme sitä normaalina.
Quincy ja Peggy. Kidada ja Rashida.
He olivat tärkeimpiä ystäviämme.
Meidän kummiperheitämme.
He suojelivat meitä onnistuneesti -
muun maailman mielipiteiltä.
Isä ei erottanut meitä. Hän ei sanonut:
"Tämä on yksi perhe ja tuo toinen."
Hän piti meitä kaikkia perheenään.
Hän varmisti, että ymmärsimme kuuluvamme yhteen.
Isänä hän teki työnsä hyvin.
Meitä on yhteensä kuusi, ja me kaikki…
Meistä pidettiin hyvää huolta.
Isä myös avioitui kahden ihmeellisen naisen kanssa.
He olivat hyvin samanlaisia.
Joannaa ja minun äitiäni -
yhdistää suuri sydän.
Heille perhe on kaikista tärkein.
Isän äiti sanoi hänelle aina:
"Lapsista ja perheestä pitää huolehtia."
TYTÄR
Tähän päivään asti -
hän on tehnyt aina niin.
Hän on opettanut sen meille kaikille,
jotta pitäisimme toisistamme huolta.
1970-luvun alussa Poitier sai tilaisuuden,
joka muutti hänen elämänsä monessa suhteessa.
Hänelle soitti Harry Belafonte, jota hän ei ollut nähnyt -
Martin Luther Kingin murhan jälkeen.
Miten löysit minut?
Kysyin hevoseltasi.
Harry Belafonte sanoi Sidneylle: "Minulla olisi sinulle projekti."
Hänen tuskin tarvitsi sanoa muuta.
Kuudes aisti heräsi ja…
"Hyvä on. Milloin? Olen mukana."
BUCK JA TAPPAJASAARNAAJA
OHJAAJA
Se oli Sidneyn ensimmäinen työ ohjaajana.
Kun aloitimme elokuvan teon,
Sidney ei ollut sen ohjaaja.
Hän ansaitsi tehtävänsä -
viikko kuvausten alkamisen jälkeen.
Entä alkuperäinen ohjaaja?
Ensimmäisen kuvausviikon jälkeen Harry sanoi minulle:
"Tarvitsemme toisen ohjaajan."
Ohjaaja ei ymmärtänyt sisällön hienopiirteisyyttä.
Elokuvan sisältö -
yhdisti alkuperäiskansojen kulttuurin afroamerikkalaiseen kulttuuriin.
En koskaan näytellyt elokuvassa -
kiinnittämättä huomiota ohjaajaan.
Tehtyäni niin vuosikausien ajan -
olin oppinut näkemästäni.
Otin ohjaajan työn haltuuni ja ohjasin viikon ajan.
Columbia vilkaisi viikon työpanostani -
ja lähetti minulle viestin.
Siinä luki: "Jatka elokuvan ohjaamista.
Pidämme näkemästämme."
Kamera käy. -Siunausta.
Olen pastori Willis Oaks Rutherford -
Pyhän suostuttelun ala- ja yläseurakunnasta.
Mistä tulet, pastori?
Sunflowerin piirikunnasta.
Poikki! -Jessus!
Erinomaista.
Jatketaan. -Kuvausta.
Alusta astiko? -Kyllä.
Alusta.
SOUL! ELLIS HAIZLIPIN KANSSA
Se oli kohtaus elokuvasta Buck ja tappajasaarnaaja,
joka tulee pian elokuvateattereihin.
Miltä tuntui ohjata Harrya?
Oliko hän tähti tähden egolla?
Hyvä, että kysyit tuota.
Sidneyn ja Harryn välillä oli loistavaa kemiaa elokuvassa.
Näkee selvästi, että he ovat toisilleen tärkeitä.
Moni yllättynee sitä,
että hän oli yhteistyökykyisin näyttelijä,
mitä olen tavannut.
Toivottavasti 10 miljoonaa ihmistä katselee,
kun kiitän sinua, vanha kunnon B.
Hollywoodin parhaana mustana näyttelijänä -
ja yhtenä paikan vaikutusvaltaisimmista näyttelijöistä -
oli hienoa, että hän otti ohjat.
Elokuva myös käsitteli -
mustia ihmisiä villissä lännessä,
mikä oli uusi ja käsittelemätön aihepiiri popkulttuurissa.
Se oli sivuutettu.
Viihteellämme oli sanoma.
Meistä mustilla oli tärkeä rooli -
lännen rakentamisessa.
Mustien lasten on saatava nähdä se.
Emme saa unohtaa, mitä Sidney teki ohjaajana.
Kaikki hänen elokuvansa…
Emme olisi saaneet sitä näkökulmaa -
ja tarinaa ilman Sidneyä.
"Olen Buck."
Olen Buck.
Hän ei ole enää sama suuri näyttelijä -
kuin 1960-luvulla.
Hän ei ole samanlainen megatähti.
Hän omaksui kuitenkin johtajan roolin -
1970-luvun mustien Hollywoodissa -
luoden paljon enemmän tilaisuuksia -
hänen seuraajilleen.
Jos tällä alalla olisi tasa-arvoa,
olisi 15 Sidney Poitieria ja 10-12 Belafontea.
Tai toisin päin. 15 Belafontea ja 10…
Varo sanojasi.
SVIITTI
Vuonna 1969 meistä tuli liikekumppaneja -
Paul Newmanin kanssa.
Yhtiön nimi oli First Artists,
ja se oli innovatiivinen, sillä näyttelijät saivat luovan hallinnan.
He päättivät luovuudesta.
Emme saaneet etumaksua -
ja saimme rahaa vain, jos elokuva menestyi.
En välittänyt palkasta.
Halusin vain vastata luovista päätöksistä.
Oli suuri kunnia olla yhtiön ainoa nainen,
ja olen ylpeä toveruudestani Sidneyn kanssa.
Oli uskalias veto perustaa tuotantoyhtiö -
mustana miehenä Hollywoodissa.
Moni arveli varmaankin,
että hänen pitäisi tyytyä osaansa.
"Saat paljon rooleja. Sinulla pyyhkii hyvin.
Sinun ei tarvitse asettaa itseäsi vallan asemaan,
jossa luot töitä."
Se oli vain yksi monista tavoista viedä viesti perille.
Me kaikki halusimme -
tehdä elokuvia oman valintamme perusteella.
Tehdä ne itse ja valita materiaali.
Tein elokuvat Säpinää laitakaupungilla, Huijarit vauhdissa ja Homma hanskassa.
Ne kaikki olivat hyviä.
Minusta se oli todella siistiä.
Oli tosi siistiä, kun isi ryhtyi ohjaajaksi.
Hän ymmärsi elokuva-alaa ja sitä,
mitä piti tehdä ja mitä voitaisiin tehdä.
Hän oli tietoinen siitä, että jossakin vaiheessa ei ollut lainkaan -
tai kovin paljon mustia ihmisiä tekemässä elokuvaa.
Missään roolissa.
Hän halusi korjata tilanteen.
Meidän on hyvä muistaa,
että antoi monille mustille töitä elokuvan työryhmässä.
Ei ole vain lahjakasta mustaa näyttelijäkaartia vaan…
Niin. 1 300 mustaa ihmistä -
työskenteli elokuvan parissa.
Tehostevastaavia, teknikkoja ja muita.
1 276 heistä on sukulaisiani.
Kiva heille.
Rotu oli Sidneylle tärkeä asia.
Miten hän voisi kuvata elokuvan,
jossa näyttelijät ovat mustia -
mutta työryhmä valkoinen? Se ei sopinut hänelle.
Se ei tullut kysymykseenkään.
Sidney varmisti, että hän saattoi tarjota mustille -
uran kameran takana.
Ura kameran takana on pidempi -
kuin kameran edessä.
Poitier on näyttelijänä kiinnostava,
sillä hän luovutti asemansa muille.
Hän ei ollut aina pääroolissa.
Odotan innolla ohjaajan työtä.
Haluan tehdä päätöksiä,
käydä läpi käsikirjoituksia, ohjata näyttelijöitä -
ja luoda tunnelmaa.
Haluan rakentaa kuvan.
Minulla ei ole sellaisia visioita näyttelijänä.
Olen saavuttanut jokaisen huippuni näyttelijänä.
Astuin kerran elokuvateatteriin New Yorkin 3rd Avenuella.
Siellä pyöri Huijarit vauhdissa.
Menin saliin ja seisoin huoneen perällä.
Talo oli täynnä, ja katselin yleisön reaktioita.
Siellä oli mustia naisia.
He nauroivat hervottomasti.
HUIJARIT VAUHDISSA, 1975
He olivat todella innoissaan hahmoista,
koska he samaistuivat niihin.
Sellaisen reaktion jälkeen -
päätin etsiä jotain vastaavaa.
Yritimme suunnitella komediamme sellaisiksi,
että niitä katsova yleisö -
tunnistaisi itsensä niissä -
ja samaistuisi hahmoihin.
Sidney Poitier alkoi ohjata komedioita.
Se oli todella odottamatonta.
Hän oli suuri komediaohjaaja, ja hän ohjasi elokuvan,
jossa oli räjähdysherkkiä ja karismaattisia mustia näyttelijöitä.
Tuomitsen teidät 125 vuodeksi -
vankeinhoitolaitokseen. -Mitä…
Kun Poitierin elokuvia tarkastelee ohjaajan näkökulmasta,
ne eivät ole visuaalisesti tyylikkäitä.
Hän on kuitenkin loistava ohjaamaan näyttelijöitä.
OHJAAJA
Hän onnistui luomaan tilan, jossa Gene Wilder oli todella hauska -
samoin kuin Richard Pryor.
Emme me… Minä en…
Asianajaja käski… -En minä.
Minä… -Hän vitsailee.
Minä sanoin… -Emme tehneet sitä.
Emme tehneet sitä. -Onko tämä oikea tapaus?
Ei olisi arvannut,
että hän menestyisi eniten komediaohjaajana.
Denzelille ja Wesleylle tietä raivannut kaveri -
raivasi tietä myös Robert Townsendille ja Keenen Ivory Wayansille,
koska hän oli ensimmäinen suuri komediaohjaaja.
MÄNTEILLÄ MENEE LUJAA TIENAA 100 MILJOONAA DOLLARIA
Sano isille "hei". -Hei, isi.
Pysy siinä, Anika.
Näen sinut, Sydney.
Mitä näet? -Sinut.
Siellä raha liikkuu,
kuten kuvauksissa sanotaan.
Hymyile. No niin.
Sydney P?
Ihailen hänessä sitä,
että monesti -
kun näyttelijän ura alkaa himmetä,
he tarraavat kaikkeen mahdolliseen,
koska he haluavat pysyä pinnalla -
ja jatkaa töitä näyttelijänä.
Isäni ei tehnyt niin.
Päätin astua syrjään.
Elämän viimeisinä hetkinä -
ei ole hyvä tajuta,
että on viettänyt koko elämänsä -
kapealla kaistalla.
Urani on ollut hieno monen vuoden ajan.
Se ei olisi jatkunut samanlaisella vauhdilla.
Silloin minulta olisi riistetty tilaisuus -
olla kokonaisempi ihminen.
Menestys voi eristää ihmisen.
En halunnut sitä.
Halusin tietää, miltä tuntuisi ohjata elokuva,
joten ohjasin 5-6 elokuvaa.
Halusin tietää, miltä tuntuisi olla tuottaja,
joten tuotin elokuvia.
Olen aina ollut utelias.
Se aiheutti paljon vaikeuksia lapsena mutta auttoi aikuisuudessa.
Toivon, että pysyn uteliaana koko loppuelämäni ajan.
Vuoden 1992 elämäntyöpalkinto myönnetään -
Sidney Poitierille.
AFI LIFE ACHIEVEMENT AWARD -GAALA 1992
Olen aina pitänyt Sidneyä suurenmoisena majakkana,
joka seisoo pimeässä muiden yläpuolella.
Kirkkaana valona.
Kerroin hänelle, että ensimmäisinä vuosinani -
keskityin hänen heijastamaansa valoon.
Mikään muu valo ei ollut yhtä kirkas -
eikä yhtä varma,
enkä uskonut mihinkään yhtä vakaasti.
48 vuotta sitten vuoden 1945 talvena -
Sidney Poitier asteli pieneen teatteriin Harlemissa.
Se oli American Negro Theatre.
Sidney mursi rajoja monella tapaa.
Hän teki parhaansa, jotta me voisimme tehdä parhaamme.
Hän on suuri mies.
Erinomainen esikuva siitä, mitä miehisyyden pitäisi olla.
Hän on tehnyt paljon urallaan.
Hän on kokenut paljon -
voidakseen sanoa…
BRITTILÄINEN RITARIKUNTA KUNNIARITARIKOMENTAJA, 1974
"Olen tehnyt kaiken, mitä voin tehdä.
Nyt haluan vain ajatella itsekseni,
että toimin moraalisesti.'"
BAHAMASAARTEN SUURLÄHETTILÄS JAPANISSA
Hän myös teki niin.
Olemme olleet ystäviä monta vuotta.
Olen jakanut enemmän Sidneyn kuin kenenkään muun kanssa.
Olen todella ylpeä hänen saavutuksistaan -
sekä taiteilijana että kansalaisena.
On suuri onneni, että olet ystäväni.
Olet rakas minulle.
Oscar myönnetään Denzel Washingtonille.
OSCAR-GAALA, 2002
Oscar myönnetään Halle Berrylle elokuvassa Monster's Ball.
Voi luoja.
Minulle ilta oli suuri.
Se oli merkittävä ei vain minun voittoni vaan myös Denzelin voiton -
ja Sidneyn kunniapalkinnon takia.
Tiesin, että se inspiroisi monia ihmisiä.
Kiitän teitä kaikkia sydämeni pohjasta.
Olen seurannut Sidneyä 40 vuotta, ja onnistuin viimein.
Sitten hänkin sai Oscarin.
Hän nousi seisomaan.
Olimme jonkin matkan päässä toisistamme -
ja hän ikään kuin luovutti asemansa minulle.
Seuraan aina jalanjälkiäsi.
Mikään ei sopisi minulle paremmin.
Se sopii minulle. Siunausta.
Kukaan ei vedä hänelle vertoja. Ei koskaan.
Sanotaan, ettei Sidney Poitier tee elokuvia.
VAPAUDENMITALI, 2009
Hän tekee merkkipaaluja Amerikan kehityksessä.
Poitier sanoi kerran, että häntä ajoi halu -
tulla paremmaksi ihmiseksi.
Hän onnistui siinä ja teki meistä samalla parempia.
Hän tuli maan päälle -
liikuttamaan, muuttamaan ja järkyttämään sitä -
ja antaakseen ihmisille sen, mitä he tarvitsivat -
päästäkseen eteenpäin ja tuodakseen muutosta elämäänsä.
Sidney Poitier on luonnonvoima.
Energiassa on hienoa se,
että kuten isoisäni opetti: energiaa ei voi tappaa.
Energia ei lopu koskaan.
Kaikki Sidneyn luoma on tullut jäädäkseen -
ja jatkaa kasvuaan.
Ja… Kaunista elämää.
Onnittelut meiltä kaikilta, Oprah,
viimeisistä 20 vuodesta -
ja tuomastasi valosta, joka loistaa hellästi niille,
jotka tarvitsevat sitä eniten.
Olen suuri osa hänen perintöään -
samoin kuin kaikki muut hänen koskettamansa elämät.
Jokainen, joka tunsi liikutusta tai heräämistä -
katsottuaan elokuvan Vastahakoiset,
Arvaa kuka tulee päivälliselle -
tai kohtauksen, jossa hän kierähtää junasta -
seistäkseen Tony Curtisin rinnalla.
"Tekisikö musta niin?"
Se hän on.
Kaikki elämät, joita hän kosketti.
Muuta ei olekaan.
Hän on todella rakas minulle.
Todella.
Elämäni olisi ollut erilaista ilman häntä.
Olen päässyt pitkälle.
Todella pitkälle.
Olen ylpeä siitä.
Olen täällä ollakseni -
paras mahdollinen aviomies, paras isoisä -
paras isä ja paras isoisoisä.
Yritän opettaa jälkeläisilleni kaikkea, mitä minussa pidetään hyvänä.
Minä todella yritän -
olla parempi huomenna -
kuin olin tänään.
Parempi ihminen.
En parempi näyttelijä vaan parempi ihminen.
Kuollessani en pelkää, etten olisi elänyt.
Tekstitys: Petra Rock