Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
לא ציפו שאחיה.
נולדתי חודשיים לפני הזמן.
כשנקבע שלא אצליח להישאר בחיים…
אבא שלי חזר לבית…
עם קופסת נעליים.
- "החיים האלה" סידני פואטייה -
הם היו מוכנים להיפטר ממני.
אני מאמין שבחיים שלי
היו כמה וכמה תפניות נפלאות שאין לתאר.
העולם שהכרתי היה פשוט מאוד.
לא ידעתי שיש דבר כזה חשמל.
- קאט איילנד, איי בהאמה 1927 -
לא ידעתי שיש דבר כזה
מים שנכנסים לבית דרך צינור.
למדתי על העולם מצפייה.
ראיתי יצורים. ראיתי ציפורים.
והייתי צריך להבין בעצמי מה הם.
הייתי הצעיר בין כל הילדים,
וסבלתי יותר מכולם, כמובן.
אבל הייתי… הצעיר ביותר
ולעתים קרובות נותרתי בבית,
כשההורים שלי יצאו לשדות.
ההורים שלי היו מגדלי עגבניות.
לא למדתי הרבה. מעט מאוד.
כל מה שידעתי מבחינת ערכים, מבחינת נכון ולא נכון,
מבחינת מי אני, מה הערך שלי, בא רק מההורים שלי.
תמיד התבוננתי בהם.
- רג'ינלד ואוולין פואטייה -
היחס שלהם זה אל זה. הטיפול שלהם זה בזה.
ההתנהגות שלהם כלפי החברים שלהם.
ההתנהגות שלהם כלפי אחרים בכפר.
ואני התנהגתי באופן הכי קרוב לזה שיכולתי
כי ראיתי את תוצאות ההתנהגות שלהם.
הממשל בפלורידה הטיל חרם
על עגבניות מאיי בהאמה.
העסק של אבא שלי התרסק.
אז הוא שלח את אימא שלי לנסאו והיא לקחה אותי,
כדי למצוא מקום שנוכל להרשות לעצמנו.
- נסאו, איי בהאמה 1938 -
כשנכנסנו לנמל, ראיתי משהו זז.
זה נראה כמו חיפושית שעוברת ברחוב.
ושאלתי את אימא שלי, "מה זה?"
והיא אמרה, "זו מכונית".
אמרתי, "מה זה מכונית?"
והיא תיארה לי את זה. הייתי מהופנט.
כשהלכנו ברחובות, ראיתי חלונות זכוכית
עם כל מיני דברים נפלאים מאחורי הזכוכית.
אבל אז ראיתי אישה.
אבל היא עמדה מול אישה אחרת שנראתה בדיוק כמוה.
וכל מה שהיא עשתה, גם השנייה עשתה.
מובן שזה היה ראי,
אבל לא ידעתי שיש דבר כזה, ראי.
אתם מבינים אותי? לא ידעתי מה הוא ראי.
לא חשבתי על המראה שלי מעולם.
ראיתי רק מה שראיתי.
היה אדם לבן אחד בקאט איילנד.
כשהגעתי לנסאו, ראיתי לבנים אחרים,
אבל הם היו מיעוט.
השחורים היו 90 אחוזים מהאוכלוסייה.
הסתובבתי עם חבורת בחורים שהיו בערך בגיל שלי.
בתוך חודשים
שלושה או ארבעה מהם נשלחו לבית ספר שיקומי.
ואבא שלי החליט
שאני כנראה בדרך לצרות כלשהן.
נשלחתי למיאמי, פלורידה.
- מיאמי, פלורידה 1942 -
עזבתי את איי בהאמה בגיל 15 בתחושה שאני יודע מי אני.
חייתי עשר שנים וחצי בקאט איילנד.
ואז ארבע שנים וחצי בנסאו.
אז הגעתי למיאמי, פלורידה, כשאני חושב שאני יודע מי אני.
ומהרגע שירדתי מהספינה, פלורידה התחילה להגיד לי,
"אתה לא מי שאתה חושב שאתה".
- ללא לבנים בלבד -
כשאתה גדל בקהילה בקאט איילנד…
- אופרה וינפרי -
שכולם בה שחורים,
כל מה שאתה מכיר ורואה סביבך חזק,
טוב ומטפח
ושחור.
אבל אתה לא מבין מה הוא גזע.
מכיוון שזו הייתה השקפת העולם שלו וההשקפה האישית שלו,
כך הוא נע במרחב העולמי.
הוא פשוט חשב שהוא מי שהוא.
ואתם יודעים, היו פעמים שהוא הסתבך בגלל זה.
נשלחתי לגור עם אח שלי, קרוב המשפחה היחיד שהיה לנו שם.
הוא סידר לי עבודה במקום שנקרא "בורדיינס"
במיאמי, פלורידה, כשליח.
ואמרו לי את שמה של הגברת ו…
אז עליתי על האופניים ונסעתי למיאמי ביץ'.
והגעתי לכתובת וניגשתי לדלת,
וצלצלתי בפעמון.
והגברת יצאה החוצה ואמרה,
"מה אתה עושה בדלת הכניסה?"
ואמרתי… "באתי למסור לך את החבילה הזו".
היא אמרה, "לך לדלת האחורית!"
וטרקה לי את הדלת בפנים.
חוויית הגזע בארה"ב הייתה חדשה לי.
פשוט לא הבנתי.
למה אני צריך ללכת לדלת האחורית כשהיא עומדת ממש כאן?
אבל היא טרקה לי את הדלת בפנים ולא ידעתי מה לעשות.
והחלטתי להניח את החבילה על סף הדלת.
אחרי שהערב הסתיים, חזרתי לבית של אחי.
כשהגעתי לשם היה חשוך.
ניגשתי לבית, לא היה אור,
תהיתי למה אין אור, אבל ניגשתי לדלת הכניסה.
אשתו פתחה את הדלת, תפסה אותי,
הפילה אותי על הרצפה
וטרקה את הדלת.
ואמרה, "מה עשית? מה עשית היום?"
ואמרתי, "לא עשיתי שום דבר. מה עשיתי?"
היא אמרה, "הקלאן היו כאן. מה עשית היום?"
החלטתי שאני חייב לצאת מהעיר. רציתי לצאת מהעיר.
שמתי כמה בגדים
במכבסה.
הלכתי למקום שנמצא בקהילה לבנה לגמרי.
בדרך חזרה הלכתי למקום שאמור היה להיות תחנת האוטובוס
והאוטובוסים לא עבדו.
מכונית עצרה ממש לידי
והיא הייתה מלאה בשוטרים.
והם שאלו אותי, "מה אתה עושה?"
אמרתי שאני מנסה לתפוס טרמפ חזרה לעיר.
"מה אתה עושה כאן?" הסברתי הכול.
הוא שלף אקדח,
הוא הוציא אותו מחלון הרכב.
והוא הצמיד אותו לראש שלי.
כאן.
והוא אמר לעמיתיו,
"מה לעשות באדם הזה?"
הם לא השתמשו במילה "אדם".
הוא אמר, "אם נשחרר אותך,
אתה חושב שתצליח לחזור בהליכה למקום שבאת ממנו,
בלי להביט לאחור? אתה חושב שאתה מסוגל?"
ואמרתי, "כן, אני יכול לעשות את זה".
הוא אמר, "אם תביט לאחור פעם אחת, נירה בך".
ב-50 הרחובות הבאים, או יותר,
בכל פעם כשחלפתי על פני חלון, הזזתי רק את העיניים
וקלטתי את ניידת המשטרה מאחוריי.
והם נשארו שם…
כל הדרך עד לרחוב הקטן
שבו גרו קרובי המשפחה שלי.
ובשלב הזה הם פשוט המשיכו לנסוע.
בתוך כמה חודשים
נאלצתי לשנות את כל השקפת החיים שלי.
התחלתי ללמוד למי יש את הכוח.
וחזיתי ביישום הכוח הזה.
ידעתי שאני חייב לצאת מהעיר.
ידעתי שאני חייב לעזוב.
לא ידעתי אם אמצא אי פעם
מקום שהוא שונה מפלורידה.
שמעתי מכמה בחורים שיש מקום
שבו יש לנו הזדמנויות שונות.
ניו יורק.
הגעתי לניו יורק לתחנת האוטובוס גרייהאונד…
- ניו יורק סיטי 1943 -
בפינת רחוב 50 והשדרה השמינית.
ויצאתי לרחוב,
והייתי פשוט המום מהמקום.
ובחור אפריקני-אמריקני ניגש אליי.
הוא אמר, "מה שלומך?" אמרתי, "בסדר".
הוא אמר, "לאן אתה הולך?"
אמרתי לו, "אתה יכול להגיד לי איך להגיע להארלם?"
הוא אמר, "בטח".
הוא אמר, "רד לשם וסע ברכבת איי'".
- מערכת תעבורה בין רבעים -
הייתי ספקן כי הוא אמר, "רד לשם.
יש מדרגות שמובילות אל מתחת לאדמה."
אז אמרתי, "בסדר".
בחשש רב ירדתי במדרגות.
ואז שמעתי קול רעם הולך וגובר.
ופתאום הגיעה רכבת…
היא הגיעה לרחוב 116 וירדתי ממנה.
הלכתי בעקבות האנשים שירדו ממנה
ועליתי במעלה המדרגות.
ומצאתי את עצמי בהארלם.
- סאבוי לינדי-הופ, התפוח הגדול -
ובכל מקום שהבטתי אליו היו אנשים שחורים.
אמרתי, "שלום" והם בירכו אותי חזרה.
הייתי פשוט מאושר.
לאמנים שחורים הייתה נוכחות רבה בהארלם.
- גרג טייט מבקר תרבות, מוזיקאי -
והיית פשוט מודע לגדולה סביבך.
אתם יודעים, אלינגטון,
לנה הורן, בילי הולידיי.
אתם יודעים, כוכבים הסתובבו סביבך.
היה קל לזהות אמן אז.
הוא ניצב מולך, ללא מסננים.
- בירדלנד -
אז זה היה האופן שבו העידן ההוא
המתין לסידני פואטייה.
- סידני פואטייה 1943 -
באת לכאן לחפש תהילה.
באתי לכאן לחפש. -לחפש.
אני חייב לציין שהחיפוש שלי לא נשא פרי במשך זמן רב מאוד.
בפינת רחוב 49 וברודוויי,
היה בר וגריל.
בחלון הראווה היה כתוב, "דרוש שוטף כלים".
נכנסתי. הוא אמר, "מתי אתה יכול להתחיל?"
אמרתי, "אני יכול להתחיל ברגע זה".
הוא שכר אותי.
לא רק שהם נתנו לי עבודה, הם שילמו ארבעה דולר לערב.
ויכולתי לאכול.
סיימתי את ערב העבודה הראשון,
הלכתי לתחנת האוטובוס.
- מסעדת תחנת האוטובוס גרייהאונד -
הלכתי לישון בשירותים.
הם היו שירותים בתשלום אז, זה עלה חמישה סנט.
אז הכנסתי מטבע של חמישה סנט. ונכנסתי.
הורדתי את המושב, התיישבתי והצמדתי את הרגליים לדלת
וישנתי.
מיותר לציין שזה היה לא נוח בכלל.
בערב מסוים אחד
ישבתי ליד המטבח
וקראתי עיתון.
ואחד המלצרים הביט וראה אותי יושב שם.
אמרתי, "אני מנסה ללמוד לקרוא טוב יותר".
והוא אמר, "אתה רוצה שאקרא איתך?"
בכל ערב
האיש ההוא, המלצר היהודי,
בא למקום שבו קראתי עיתון
וישב איתי עד שהתחלתי ללמוד לקרוא באמת.
זו הייתה תחילתו של מסע בשבילי.
אם אתה מפסיק להשתדל, אנשים מתעלמים ממך.
אבל אם הם רואים אותך עובד על זה…
- מורגן פרימן -
מישהו ייקח את ידך
וייתן לך את הדחיפה הקטנה שאתה צריך כדי להמשיך.
זה תמיד קורה.
הייתי ברחוב 125 בהארלם
וקניתי עיתון ששמו "חדשות אמסטרדם".
זה היה עיתון של שחורים כי היה בו עמוד של מודעות דרושים.
במודעות הדרושים היו מקומות שמצאתי בהם עבודות.
עבודות כשוטף כלים, עבודות כסבל,
כל מיני עבודות שיכולתי לבצע.
- דרושים שחקנים לתיאטרון האמריקני השחור -
בדף ממול היה כתוב, "דרושים שחקנים".
אמרתי לעצמי, "אלוהים אדירים. הם מחפשים שחקנים?
מה אעשה כשחקן?"
אז הלכתי לכתובת ודפקתי בדלת.
ואחרי זמן מה הגיע בחור.
הוא היה בחור ענק, עצום. שמו היה פרדריק אוניל.
- פרדריק אוניל -
- מייסד שותף התיאטרון האמריקני השחור -
נכנסתי. עליתי על הבמה, עברתי לעמוד כך וכך,
והוא פתח תסריט נוסף. הוא ישב בקהל.
והוא העביר דף ואמר, "עכשיו תקריא את התפקיד של ג'ון".
והבטתי וראיתי "ג'ון", ואמרתי, "בסדר".
"הוא אמר, 'לאן אתה הולך?'"
והוא… הוא כעס מאוד
והוא סילק אותי משם.
הוא אמר, "תפסיק לבזבז לאנשים את הזמן
ולך למצוא עבודה כשוטף כלים או משהו".
זה היה הרגע שהפכתי לשחקן.
אמרתי, "אני אהיה שחקן.
וכשזה יקרה, אחזור לכאן ואראה לאיש הזה."
הייתה לך בעיית מבטא
כשהתחלת לעבוד בניו יורק, כך קראתי.
- המופע של דיק קאבט -
אתה יכול להשמיע לנו איך נשמע הדיבור המקורי שלך?
משפט כמו
"אני הולך הביתה".
כשהייתי ילד נשמע כך, "אני הוילך הבית".
אמרו לי שעליי להיפטר מזה אם אני רוצה להיות שחקן.
אז נפטרתי מזה בעצמי.
קניתי רדיו ב-14 דולר.
וחיפשתי אדם ששמו נורמן ברוקנשייר.
נורמן ברוקנשייר היה קריין חדשות.
- נורמן ברוקנשייר -
והיה לו קול מופלא.
- בשידור -
מה שלומכם, גבירותיי ורבותיי? מה שלומכם?
כאן נורמן ברוקנשייר.
נהגתי להאזין לו ואחרי זמן מה, התחלתי לחזור אחריו.
שמעו, אני מדבר אל מיקרופונים כבר יותר מ-25 שנה
ודעו לכם שזו לא תעשייה קלה.
ונפטרתי מהמבטא שלי, כמעט לגמרי.
יצאתי וקניתי ספרים
ולמדתי לקרוא משפטים קשים והכול.
וחזרתי ועברתי אודישן.
והתקבלתי.
- התיאטרון האמריקני השחור -
אז השתמשתי בתיאטרון, השתמשתי במשחק ובשיעורי משחק כטיפול.
נהגתי ללכת לשם אחרי עבודה באזור הביגוד
או בכל אחת מ-14 או 18 העבודות שלי.
נהגתי ללכת לשיעורים בערב,
לשבת, ללמוד ולהשתתף בסצנות.
באותה התקופה, כשהייתי בן 17 או 18,
המשחק הציע לי תחום שאפשר לי להיות אקסהיביציוניסט,
שאפשר לי להוציא את התסכולים שלי,
שבו יכולתי למזוג את הבלבול ואת שאר התחלואות שלי
אל תוך דמות בדיונית.
הרגשתי שזה מעניק לי תג ייחודי.
יכולתי להיות דברים רבים שם,
בתחומי חיים, חברתיים ואחרים,
שהיו סגורים בפניי…
היו לי דרכים להשיב אש בתוך האשליה הזו.
רודן, הראה פניך.
מה שמך?
אני חושב שהתיאטרון השחור הוא אבדה.
שמי מקבת'.
מהתקופה שאחרי המלחמה ועד לשנות ה-80
התיאטרון השחור היה קולה של האמנות השחורה.
התיאטרון האמריקני השחור היה תקדים…
- נלסון ג'ורג' סופר, היסטוריון -
ללהקת התיאטרון השחורה וללהקות תיאטרון נפלאות אחרות.
- התיאטרון האמריקני השחור -
וזה היה מקום שבו יכלו כישרונות צעירים לעלות על הבמה
ולהראות מה הם שווים.
כולם באו לתיאטרון השחור.
רק בשנות ה-90 אפשר היה ללהק שחקן שחור
שלא הופיע בתיאטרון שחור כלשהו.
הלכתי לשם כדי להיבחן.
- קולו של הארי בלפונטה -
כשהגעתי לשם,
ראיתי גבר שחור וזעוף בקצה השני של החדר.
- סידני פואטייה -
לא נראה היה שהוא שמח לפגוש אותי.
הבטתי בו וידעתי
שאצטרך להתחרות בבחור הזה
כל חיי.
החלטתי שעליי להתחבר לכוכבו של סידני…
כדי להיות מובל לחוויות שמימיות גדולות.
ואני…
אפשר לחתוך את זה בסכין.
בין אבא שלי ובין הארי יש רומן חברים אדיר. זה מטורף.
הם יחד
מאז ימיהם הראשונים בלהקת התיאטרון האמריקני השחור.
- סידני פואטייה הארטסונג בת -
והם היו החברים הטובים ביותר,
ואז הם רבו, הם רבו מדי פעם.
הם היו כמו זוג נשוי.
הם נפרדו. הם התגרשו. הם התחתנו שוב.
יש בינינו חילוקי דעות מדי פעם. -כן.
אני לא מנסה להצחיק. באמת יש בינינו חילוקי דעות מדי פעם,
בנושאים שונים.
אבל אנחנו מדברים על הנושאים האלה.
למדתי רבות מהאיש הזה במהלך 26 שנים.
אני מניח שגם הוא למד קצת ממני.
אנחנו אמנים. לי יש אגו, לו יש אגו.
תגיד להם, מותק.
אז…
הייתי בן 18, יצאתי מבירדלנד…
- בירדלנד -
- קווינסי ג'ונס -
וראיתי את סידני, את הארי בלפונטה ואת מרלון ברנדו.
בחייכם, זו הייתה היסטוריה. היסטוריה.
היינו פרועים. כולם היו פרועים אז.
הם נהגו לאהוב וגם לריב.
הם נעשו קרובים, הם נשארו קרובים,
הם עבדו קרוב זה לזה.
והם המשיכו לעשות זה לזה פרצופים.
הם עושים זאת עד היום.
השתתפנו בהצגה ששמה "ימי נעורינו".
וסידני פואטייה היה המחליף שלי.
עבדנו בחינם, כמובן.
והייתה לי עבודה.
- הארי בלפונטה -
הייתי עוזר שרת.
הייתה להם הופעה ערב אחד
והארי בלפונטה היה השחקן הראשי, הוא אמור היה להופיע.
הוא היה גם פועל זבל אז.
הוא זומן למשמרת והיה חייב ללכת.
ואז אבא שלי, שהיה המחליף, מילא את מקומו.
ובמקרה היה מפיק מברודוויי
בקהל באותו ערב
שחיפש שחקנים, נדמה לי של"ליסיסטרטה".
והוא ליהק את אבא שלי.
אני חושבת שהארי די כעס.
- פוקס המאה ה-20 -
פוקס המאה ה-20 הטיסו מגלי כישרונות למזרח
כדי לחפש שחקן.
הם ראו את סידני פואטייה.
הם הטיסו אותו לקליפורניה,
ערכו לו מבחן בד והשאר כתוב בספרי ההיסטוריה.
בכל פעם כשהוא מתחצף, אני מזכיר לו, כדי שיחזור להיות צנוע,
שהקריירה שלו בנויה על זבל.
אדם עלול היה להפוך מריר בגלל זה אילו לא היה מצליח כל כך
כמו שאתה הצלחת מאז.
לא, הצלחתי ואני מריר בכל זאת.
היי, לפטי. -היי, לות'.
איזה קטע. חיפשתי אותך.
- באין מוצא -
הקריירה שלי החלה באדם ששמו ג'ו מנקייביץ'.
- במאי: ג'וזף ל' מנקייביץ' -
שלום, ברוקס. -ערב טוב, דוקטור.
הוא רצה לביים סרט על שחורים באמריקה.
וזה היה סרט מעניין מאוד. הראשון מסוגו.
גילמתי רופא שחור צעיר בבית חולים בלוס אנג'לס.
אני ד"ר ברוקס.
כן, אמרו לי שתגיע.
זה היה חומר נפיץ ביותר.
אני לא רוצה אותו. אני רוצה רופא לבן.
נכבה את האור. לא תבדיל.
אין לי זכויות? -לא!
היו אנשים בתעשייה
שלא היה להם את האומץ
להפיק סרט כזה על שחורים.
הייתה תבנית
של שימוש בשחורים בדרכים המבזות ביותר.
אני יודע שאני יכול לאכול פירה בלי סכין ו…
- סטפין פצ'יט -
תפסיק השטויות! -אני…
מדובר בשנות ה-40,
שבהן אם רצית לעבוד בסרט, היית חייב להיות מצחיק.
סטפין פצ'יט.
מנטן מורלנד.
מר ביל, אני חייב? אני יכול להישאר כאן איתך?
- מנטן מורלנד -
לא. אתה מבין שזו דוגמה רעה למשרתים האחרים.
בהחלט.
אלה היו הכוכבים, הכוכבים השחורים של התקופה.
אם לא היית מצחיק, לא הייתה לך עבודה.
מנטן מורלנד, סטפין פצ'יט והאטי מקדניאל.
ידעתי כשהצטרפתי לתחום כמה כאב להם ודאי…
- האטי מקדניאל -
להגיד כמה מהדברים האלה ולהתנהג בכמה האופנים האלה.
ג'ף, אתה האדם הכי עצלן שפגשתי.
מר פרנק, אני לא עצלן. אני רק מסתלבט.
הוליווד הייתה מקום חסר כל רגישות
בכל הנוגע לשחורים.
רגע, אל תעזוב אותי כאן.
האטי מקדניאל הייתה מועמדת ב-1939
וזכתה ב-1939.
ידעתי שאסור היה לה להיכנס למלונות וכל זה.
- פאמלה פואטייה בת -
ומובן שידעתי שגילום תפקיד משרתת,
באופן מבריק, כמוה,
היה הדבר היחיד שהם רצו מאנשים כמוה.
אני מודה לכם.
אני לא חושב שסידני גילם אי פעם תפקיד של משרת.
הוא לא הקפיץ את העיניים מעולם.
הוא לא השפיל ראש מעולם.
הוא לא אמר משהו מצחיק.
אתם מתבוננים באדם בעולם
שבו אין לו הרבה מה להגיד.
מתברר שדווקא יש לו.
בכל פעם כשמישהו מת בבית ספר מחוזי, מישהו זועק חמס.
אבל זה לא אותו הדבר כשהם זועקים עליי.
זה חייב להיות אותו הדבר. אתה רופא.
הם לא צועקים על הרופא. הם צועקים על הכושי.
עולם הקולנוע השתנה ביום שהוא הופיע על מסך.
אתם מבינים?
איש לא ראה שחור כמוהו בעבר.
הוא… כן,
הוא יצר משהו שהיה חסר תקדים.
היו דברים שהניעו אותי.
אני ממשפחה ענייה מאוד. משפחה ענייה ביותר.
אני ממשפחה חסרת השכלה באיים הקריביים.
והמשפחה הענייה וחסרת ההשכלה שלי באיים הקריביים ראתה באמריקה
מקום שבו יש זהב ברחובות.
וברגע שאתה אוסף קצת ממנו, אתה צריך בהחלט לשלוח אותו הביתה.
ומכיוון שלא יכולתי לשלוח זהב הביתה,
פיתחתי גישה נוירוטית איומה כלפי הבית.
התנתקתי מהבית.
לא כתבתי כי לא יכולתי להכניס שום דבר למעטפה.
יש בו אהבה עמוקה וכבוד רב להורים שלו,
ואני חושבת שתמיד הכביד עליו
שהוא בילה שמונה שנים הרחק מהם.
פגשתי את אמי ואת אבי לראשונה אחרי שמונה שנים.
- נסאו -
המשפחה הצליחה להיפגש באולם קולנוע בנסאו
כדי לראות את הסרט הראשון שהשתתפתי בו, "באין מוצא".
כן, זה חשוב מאוד.
ההורים שלי,
זו הייתה הפעם הראשונה שהם ראו סרט אי פעם.
זה בטח נראה להם כמו פנטזיה. חלום.
אני לא בטוח בדיוק כמה מהרעיון הם הבינו.
הם היו המומים לגמרי.
הם צעקו, "זה הבן שלי!" וכל הדברים האלה.
אחרי ההצלחה הראשונית הזו חזרתי להארלם ושטפתי כלים.
למרות זאת
המשכתי להאמין בעצמי ובעתיד.
מספיק כדי לשאת לאישה צעירה יפהפייה ששמה חואניטה…
- 29 באפריל 1950 -
ולנסות להמשיך בחיי.
זמן קצר לאחר מכן נולדה לנו תינוקת,
ואז הייתה עוד אחת בדרך.
אני חושבת שאימא שלי הייתה אופטימיסטית מוחלטת,
ואבא שלי היה פסימיסט.
אבל האופטימיות שלה גברה עליו.
ואני חושבת שהיכולת שלה לקרוא אנשים
ריתקה אותו.
והעובדה שהיא פשוט אהבה אנשים ללא תנאי
ריתקה את הדמיון שלו.
הייתי הנערה היחידה והשחורה היחידה…
- חואניטה הארדי -
במחזור שלי באוניברסיטת קולומביה.
אלה היו שתי פסילות, אז…
כתבתי מאמר
על המצב בין השחורים ללבנים בארצות הברית.
הם אמרו, "מאיפה צצו לך הרעיונות האלה?"
אמרתי, "מהאנשים שחוו את זה".
כשפגשתי את סידני, הוא למד רק עד כיתה ג'.
הוא תמיד רצה ללמוד.
הוא היה צריך לדעת
כל דבר שהצליח לחשוב עליו.
ואני ניסיתי להזין אותו כל הזמן
בדברים שהרגשתי שהוא לא ידע
ושכדאי לו לדעת.
כדי שיוכל להרגיש ולהגיב
לסרטים שהציעו לו.
אמרתי, "לא הכול סובב סביב כסף".
הציעו לו תפקיד בסרט. אני חושבת שזה היה מרטי באום.
- אניקה פואטייה בת -
והוא סירב.
ומרטי באום אמר, "אני מצטער. אני לא מבין.
אתה תרוויח מזה יותר כסף משאתה מרוויח בשנה."
בתי השנייה עמדה להיוולד.
הצאצאית השנייה שלי.
ולא היה לי כסף.
- פניקס סיטי סטורי -
זה היה תפקיד של שרת,
ואין כל רע בלגלם שרת.
אבל בתסריט המסוים הזה היה רצח.
והרוצחים או האנשים שידעו על הרצח…
או היו קשורים לרצח,
הרגישו שאני, השרת, הייתי עד לו.
בסיפור, בתו של השרת נרצחת
והשרת לא יכול לדבר על הרגשות שלו
כלפי העובדה שגופתה של בתו נזרקה על המדשאה.
לא התכוונו לשנות את התסריט
כדי לאפשר לו להגיב לזה.
והוא אמר,
"רג'ינלד פואטייה לא היה מאפשר
לילד שלו להיזרק על המדשאה
בלי להגיד משהו בנידון."
הוא רצה לוודא שכל דבר שהוא עשה בחיים…
- בוורלי פואטייה-הנדרסון בת -
מציג את אביו באור חיובי.
הוא אמר שכשהוא הרים את הראש
וראה את השם שלו על המסך או בשלט חוצות,
זה לא היה השם שלו. זה היה השם של אביו.
אני לא יכול לגלם את זה
אם אני בנו של האדם שאני חושב שאני.
אני לא יכול לגלם את זה
אם אמי היא האם שאני חושב שהיא הייתה.
אז הוא דחה את ההצעה.
הוא דחה את ההצעה והלך ולקח הלוואה
כדי לשלם לבית החולים על הלידה.
הוא עשה מה שהיה חייב לעשות…
- שרי פואטייה בת -
לא בגלל הציפיות של אנשים ממנו,
אלא בגלל הציפיות שלו מעצמו.
הנאמנות שלי לערכים שלי שייכת לאימא שלי.
ולאבא שלי.
ראשית נשכבים על הרצפה ואז תופסים מחסה.
המלחמה הקרה אחרי מלחמת העולם השנייה
יצרה באמריקה מעין פרנויה כלפי קומוניזם…
- נלסון ג'ורג' סופר, היסטוריון -
שהשפיעה על כל היבט בחיים באמריקה.
המחתרת הקומוניסטית הורתה לסוכניה, למעשה,
להסתנן להוליווד
ולעשות כל מה שאפשר כדי להרעיל את המסך.
הם אויבים! הם לא אמריקנים.
הם הומוסקסואלים. -נכון!
הם קומוניסטים! -נכון!
הם קומוניסטים!
גם אם יש רק קומוניסט אחד במחלקת המדינה…
- ג'וזף מקארתי -
זה קומוניסט אחד יותר מדי.
אני זוכר את התקופה ההיא כי בדיוק התחלתי את לימודיי
באוניברסיטת הווארד.
ראיתי את שימועי מקארתי
- השגריר אנדרו יאנג פוליטיקאי, פעיל חברתי -
במקלט הטלוויזיה הראשון שראיתי,
שהיה בסלון המעונות.
זה היה מפחיד מאוד.
הדרישה לשבועת נאמנות
הולכת ונפוצה במסדרונות הממשל
ובמדינה כולה.
- שמרו את ארצנו נקייה מקומוניזם -
היו רשימות שהיו מורכבות מאנשים שעלולים להיות קומוניסטים או אוהדי קומוניסטים.
אנשים רבים לא יצאו מזה בשלום, פול רובסון היה אחד מהם.
האם בשובך ממוסקבה, אתה עדיין קומוניסט?
אני לא מבין איך את יכולה לשאול אותי את זה. איך את יודעת שאני קומוניסט?
- פול רובסון -
איש מלבדך לא יודע. -אתה קומוניסט?
אז השאלה לא מוצאת חן בעיניי. -אני מתנצלת.
נסחי אותה מחדש, בבקשה. כן.
- "הקיסר ג'ונס" 1933 -
פול רובסון היה דמות תרבותית
אפריקנית-אמריקנית עצומה בשנות ה-30.
הוא עמד בפסגת עולם הבידור השחור…
- ארם גודסוזיאן כותב הביוגרפיה של פואטייה -
שאנשים כמו סידני פואטייה והארי בלפונטה
הפכו לחלק ממנו.
והם העריצו את פול רובסון.
הממשל האמריקני ישב עליו
כי תמך במעמד הפועלים.
"כן, אבל הם קומוניסטים". אז מה?
רובסון הפך לתבנית כפולה מעניינת
לפואטייה ולבלפונטה.
השאלה הייתה לצד מי הם יילחמו.
- מר טרומן תוריד את ג'ים קרו מהדולר -
רובסון נכלל ברשימה שחורה, ולא רק שנכלל ברשימה שחורה,
אבל אף שיכול היה לנסוע לעבוד באירופה,
הממשל האמריקני לקח לו את הדרכון.
ראינו שאנשים יילחמו על החופש שלהם
שאם לא יינתן להם, הם ייקחו אותו בכוח.
אז סידני ראה איך השפילו את פול רובסון
והוא ראה כמו הוא סבל.
וכשאתה רואה דבר כזה…
- ספייק לי -
זו יכולה להיות מפה.
כן, תשתדל להקשיב, סנטיני.
אני מקשיב.
- זרע הפורענות -
היי, מילר, בוא הנה. אני רוצה לדבר איתך לרגע, מילר.
באיזה סרט זה היה, "זרע הפורענות"?
- במאי: ריצ'רד ברוקס -
נתבקשת לחתום על שבועת נאמנות.
פעמים רבות. -למה?
- ריאיון ברדיו עם סטאדס טרקל -
אני חושב שבעיקר כי הכרתי את פול רובסון
וההערכה שלי אליו לא נשמרה בסוד.
נראה שזה הספיק כדי להפוך אותי לחשוד.
אל תצטנע, מילר.
אתה יודע שאתה נבון יותר,
חכם יותר מרוב התלמידים.
אני? -כן.
וכל כיתה זקוקה למנהיג.
פואטייה הופיע בעיתון "קאונטראטק",
שהיה כלב שמירה שמרני…
- סידני פואטייה תומך במטרות של החזית הקומוניסטית -
שחקר ארגונים שמאלניים שונים
ואת הקשרים שלהם עם דמויות ציבור אמריקניות שונות.
מובן שמישהו עקב אחרי פואטייה בשנות ה-50.
באותה העת הפוליטיקה בעולם הקולנוע
אמרה שאם אתה רוצה לעבוד,
עליך להיות בקשר ידידותי מאוד
עם הכוחות שהכניסו אנשים לרשימות שחורות.
סירבת.
בוא, חכמולוג.
היי, רגע. הוא מתכוון אליי.
זה סיכן את הקריירה שלך ואת הכול.
כן, יש דברים שחייבים לסרב להם.
האמינות שלי הייתה חשובה יותר מהפוליטיקה.
זה היה אמיץ. הכול היה מונח על כף המאזניים.
- דנזל וושינגטון -
הוא עלול היה להירשם ברשימה שחורה.
אני יכול רק לתאר לעצמי כמה קשה היה לומר את דברך בימים ההם.
מכל הדברים שאבי לימד אותי,
זה שנותר איתי יותר מכול עוסק באופן שבו גבר נמדד באמת.
באופן שבו הוא מפרנס את ילדיו.
וזה נותר איתי כאילו זה נחקק במוחי.
לא ידעתי לאן אמשיך,
אבל ידעתי שאסור לי להיכשל.
אז התקשר אליי ריצ'רד ברוקס
והציע לי להשתתף ב"דבר של ערך" בקניה.
ואז הקריירה שלי המריאה באמת.
האם אמרתי לעצמי, "המדינה זו מתעוררת
ומתחילה להכיר בעובדה שיש שינויים שהם בלתי נמנעים"?
- חדר המתנה ללבנים נוסעים בין מדינות -
לא.
ברגע שילד שחור נכנס לבית הספר,
כל הורה הגון ואוהב שמכבד את עצמו…
- השופט ליאנדר פרז -
צריך להוציא את ילדו הלבן מבית הספר המקולקל הזה.
זו הייתה עדיין אמריקה של 1950.
- גלריה ללא לבנים -
אמריקה שבה
אי אפשר אפילו לחלום על קריירה כזו.
זה לא קרה קודם לכן בתולדות הקולנוע.
שחקן ראשי שחור.
- הנועזים -
שמעת מה הוא אמר, כושי. שתוק!
- במאי: סטנלי קרמר -
אם תקרא לי "כושי" שוב, אני אהרוג אותך.
נראה אותך.
זהירות!
תמיד חשבתי שיש קשר נפלא
בין יהודים לשחורים.
כשראיתי את "הנועזים", טוני קרטיס, היהודי…
- ברברה סטרייסנד -
וסידני פואטייה, שהיה שחור…
ופשוט הייתה ביניהם כימיה של אנשים כבולים.
אנחנו מבינים את זה בדנ"א שלנו.
"הנועזים". זה היה הסרט הראשון שראיתי.
והייתה לו השפעה עצומה.
עד היום אני זוכרת אותו אומר לטוני קרטיס…
- האלי ברי -
"תקועה בי מחט. אל תקרא לי 'נער'".
כן, ותקועה בי מחט עכשיו.
שמע, ג'וקר, אל תקרא לי "נער".
זו הייתה הפעם הראשונה שראיתי
גבר שחור משתמש בכוח שלו וזוכה בכבוד
מאדם לבן בסרט.
הרגע בסרט שבו סידני מחליט…
להקריב את הסיכוי שלו לחופש…
קדימה!
אני לא מגיע! אני לא מגיע!
כדי להציל את החבר הלבן שלו…
הוא רגע ששחורים לא אוהבים ולא מאמינים בו עד היום.
זה רגע של קסם שחור,
וכך בעצם קרה
ש"הנועזים" הוא אחת הדוגמאות הראשיות
לכך שדמות שחורה מקריבה את עצמה
או מסכנת משהו
או יוצאת מגדרה
כדי לעזור לדמות לבנה ברגע של מצוקה.
וזו הייתה מליצה עצומה בסיפורי הוליווד במשך שנים רבות.
וזו הייתה דרך, בשבילם,
להראות את האנושיות ואת האמפתיה של שחורים
אפילו כשהם עומדים בפני קשיים.
אבל שחורים חשבו, "הם דפוקים לגמרי".
פקפקתי בזה קצת.
"מה אני הייתי עושה?" אתם מבינים?
אני מניח שגם אני הייתי קופץ.
עברנו את כל זה כשאנחנו כבולים זה לזה.
לא אתן לך ללכת לבד.
ג'יימס בולדווין התראיין.
- ג'יימס בולדווין -
והוא אמר, "'הנועזים'? בני מעמד הביניים הלבנים מתו על זה,
אבל בצפון מנהטן, בקהילה השחורה,
צעקו, 'חזור לרכבת, שוטה!'"
מה התגובה שלך לזה?
אין לי תגובה לזה.
הסרט היה מהפכני לתקופתו.
נכון. -אתה מבין?
הוא נחשב מהפכני עד היום.
אנחנו בסדר, ג'וקר.
כן.
"הנועזים" היה הסרט
שעזר להגדיר את סידני פואטייה כמו שאנחנו מכירים אותו,
כשחקן חזק מאוד.
לצד טוני קרטיס, השמות שלהם הופיעו מעל שם הסרט,
כך ניתן היה לזהות שחקן ראשי אמיתי בהוליווד.
- טוני קרטיס, סידני פואטייה "הנועזים" -
אבא שלי וטוני קרטיס היו מועמדים שניהם לאוסקר.
זו הייתה הפעם הראשונה שאדם שחור היה מועמד לאוסקר
מאז האטי מקדניאל.
העובדה שאבא שלי חזר הביתה עם לוח
שהיה כתוב בו שהיה מועמד והוא יכול היה לתלות אותו על הקיר,
הייתה חשובה לו מאוד.
כמות תשומת הלב התקשורתית,
כתבות הפרופיל, עמודי השער של מגזינים…
הוא הופיע בעמוד השער של מגזין "אבוני". הוא נעשה כוכב.
הוא היה יפהפה במובנים רבים.
ראשית, למי יש חיוך כזה?
אולי רק לברנדו. בחייכם.
חלק מהיופי של סידני
הוא שהוא נראה כמו מסכת יורובה מהלכת.
אתם מבינים. כמו פסל ברונזה של בנין.
הוא מפוסל.
הוא היה יצור יפהפה.
רציתי להתחתן עם סידני פואטייה. אתם מבינים?
הוא בהחלט היה גבר שחור מושלם בעיניי.
סידני היה נחוש.
והוא הבין מה היא תדמית, הוא הבין את כוחה של תדמית.
ראיתי אנשים בוכים.
ראיתי נשים מתעלפות.
ראיתי את הבעלים שלהן מתעלפים.
ראיתי את כולם נמסים בנוכחותו.
הוא היה אלגנטי מאוד, כמו פסל.
הוא היה "וואו". כוכבי קולנוע צריכים להיות "וואו".
- צימוק בשמש -
השתתפתי ב"צימוק בשמש" ב-1959. אז הכרתי את סידני היטב.
- לואיס גוסט ג'וניור -
הכרנו זה את זה היטב.
כל השחורים קראו את "צימוק בשמש"
כי זה היה אחד המחזות שקראנו
כשהחלו לאפשר לנו לקרוא יצירות של שחורים בבית הספר.
סידני קנה לי מעיל חורפן או משהו.
ואמרתי, "אני לא צריכה מעיל חורפן…"
"אני רק רוצה…"
אז החזרתי אותו לחנות וקיבלתי את הכסף
והשקעתי אותו ב"צימוק בשמש".
והייתי המשקיעה הגדולה ביותר
בהצגה שעלתה בברודוויי.
השתתפתי בהצגות בברודוויי קודם לכן.
לא ידעתי אם זה יהיה טוב או רע.
הרגשתי שזה טוב.
בהפסקה אחרי המערכה הראשונה, כשהמסך ירד,
אפשר היה לשמוע סיכה נופלת.
חשבנו שזה כישלון חרוץ.
כשהגענו להפסקה השנייה,
הקהל היה מעורב כל כך בהצגה שכשההצגה נגמרה,
היה…
משב רוח רענן, צעקת "בראבו!"
זה היה מדהים.
ידעתי בביטחון מלא שנועדתי להיות שחקן…
- ההצגה הטובה ביותר פרס מעגל המבקרים, ניו יורק דרמה -
כשהמסך ירד על ערב הבכורה בניו יורק.
אחרי כל הספקות שהצטברו אצלי
מאז המפגש הגורלי
ביני ובין אותו האדון בתיאטרון האמריקני השחור,
כשהוא סילק אותי וטרק את הדלת,
באותו הערב ידעתי בביטחון מלא
שהוצגתי רשמית בפני הייעוד האמיתי שלי.
הייתי שחקן.
- צימוק בשמש -
יש לי תוכניות.
היו לי תוכניות שישנו את כל העיר הזו.
אתה מבין?
- במאי: דניאל פטרי -
הסרט שיצא בשנה שלאחר מכן
הביא את ההצגה לקהל נרחב הרבה יותר.
יש הטוענים שזו ההופעה המחשמלת ביותר של פואטייה.
ולא מקרי שזה תפקיד שנכתב על ידי אפריקנית-אמריקנית
בתוך הסערה של ימיה הראשונים של התנועה לזכויות האזרח,
בניגוד לרבים מתפקידיו,
שנכתבו על ידי תסריטאים לבנים וליברליים.
לוריין הנסברי הצליחה להתחבר…
- לוריין הנסברי -
לאותנטיות מסוימת בחוויה השחורה
שאף אחד מהתסריטאים ההוליוודיים האחרים לא הצליח להתחבר אליה.
אני יודע שאתה בחור עסוק. -וולטר, בבקשה.
אני יודע שאין בעולם אנשים עסוקים כמו סטודנטים שחורים…
- לואיס גוסט ג'וניור -
עם סיכות האחווה ובנעליים הלבנות.
אוי, וולי.
אני רואה אותך כל הזמן עם הספרים מתחת לזרוע,
הולך לשיעורים שלך.
מה אתה לומד שם? במה ממלאים את הראש שלך?
תקרת האפשרויות שעמדה בפני שחורים,
ובמיוחד בפני צעירים שחורים ותוקפניים בתקופה ההיא,
ברורה מאוד. והוא מגלם את זה היטב.
אז אין הבדל עצום בין סידני ב"צימוק בשמש"
לבין הבחורים ב"החבר'ה בשכונה".
שמע, אתה מריר מאוד.
מה איתך? אתה לא מריר?
אתה לא רואה כוכבים נוצצים שאתה לא יכול לשלוח יד ולתפוס?
אני מדבר…
מריר?
אני הר געש. אני ענק ואני מוקף בנמלים.
נמלים שאין להן מושג על מה אני מדבר. מה אתה אומר על זה?
זו אמנות של יצירת רגע שבו אתה יודע מה אתה עומד לעשות
ואתה יודע איפה תהיה המצלמה
ולומד את כל המהלכים האלה.
הוא היה מאופס על כל זה.
קשה מאוד לא לחקות את האיש הזה.
- אינטרמצו בפריז -
- במאי: מרטין ריט -
בפעם הראשונה שהייתי אמור להיתקל בסידני
הייתי צעיר מאוד,
כי הוא ודודה שלי, דיהאן, היו יחד.
אז הייתי אמור להיות בן חמש.
גיליתי את מערכת היחסים הזו…
- לני קרביץ -
רק כשקראתי את הספר של סידני בגיל מבוגר הרבה יותר,
כי הדודה דיהאן לא דיברה על זה בשלב ההוא.
כשהתבגרתי, התנהלו שיחות
בשלב שזה כבר היה ראוי.
הופתעתי כי לא ידעתי שזה המצב.
היו מעורבים בזה רגשות רבים.
אתה יפהפה. -כן?
כן.
אתה גורם לי להרגיש יפהפייה.
אני לא מרגישה ממוצעת כשאני איתך.
אני מרגישה מיוחדת מאוד.
זה סרט סקסי ביותר.
השחור והלבן יפהפה.
העיר פריז יפהפייה.
אתה במערות, מערות ג'ז.
יש את פול ניומן.
ויש את דודה שלי דיהאן,
שהיא האישה המהממת בעולם בסרט הזה.
יחד עם דיהאן קרול הם אחד הזוגות היפים
בתולדות הקולנוע.
יש להם מעילים ארוכים
והם הולכים בלילה בפריז.
והם מפטפטים על התנועה לזכויות האזרח ועל אהבה.
תישארי בפריז ותתמתחי קצת.
תשבי לארוחת צהריים איפשהו בלי שיכו אותך על כך.
ואת תתעוררי יום אחד, תביטי אל מעבר לאוקיינוס
ותגידי, "מי צריך את זה?"
בזמן שפואטייה הפך לסמל בפני המדינה כולה,
הוא עבר גם משבר אישי.
מצד אחד,
הוא הרגיש קשר חזק ואהבה כלפי דיהאן קרול
שהרגיש שלא היה קיים בנישואים שלו.
מצד שני, הוא היה אב.
הוא למד מרג'ינלד פואטייה, אביו,
שאמר שאדם נמדד באופן שבו הוא מפרנס את המשפחה שלו.
האם הוא יזנח את הערכים האלה בכך שיתחיל ברומן הזה?
אני לא יכול לתת לך ללכת.
אז בוא איתי.
בסוף הצילומים של "אינטרמצו בפריז",
שניהם היו במצב ביניים.
לא בטוחים לגבי הצעד הבא בחייהם.
לא בטוחים אם יישארו יחד.
לא בטוחים מה לעשות לגבי המצב המשפחתי שלהם.
הוא היה עסוק. הוא אמר שהוא חייב ללכת.
הוא לא יכול היה להישאר ב… בבית
כי הוא היה צריך דירה כדי שיוכל… לכתוב.
הוא החל לכתוב וכן הלאה.
וכמובן גיליתי
שזה היה… משהו אחר
ולא… מה שהוא אמר.
תנועת חירות עכשיו, הקשיבו לי.
- זכויות אזרח מיד! הצטרפו למצעד החירות! -
אנחנו מבקשים מכל האזרחים לנוע לעבר וושינגטון.
לטוס במטוס, לנסוע במכונית או באוטובוס.
- מצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות! -
בכל דרך שאתם יכולים.
- הם זורמים בהמוניהם -
שחורים רוצים את מה שיש לאזרחים לבנים.
את כל הזכויות שלהם.
חירות! חירות!
- המצעד לוושינגטון 1963 -
מטרת המצעד היא להפגין תמיכה
בחוק זכויות האזרח של הנשיא קנדי.
היינו תנועה שחורה דרומית
עד אוגוסט 1963.
- לחיות ולעבוד יחד -
זה לא היה רק ד"ר קינג שהסביר את החלומות
של אפריקנים-אמריקנים בדרום,
אלא הנוכחות של כוכבי הוליווד.
הארי וסידני פואטייה הפכו את זה לאירוע עולמי.
וזה היה לפני שמרטין לותר קינג הוציא מילה.
ד"ר קינג לא הכיר את מרלון ברנדו.
הוא לא הכיר את פול ניומן.
כוכבים הוליוודיים שצעדו עם התנועות של ד"ר קינג.
וסידני והארי היו אלה שיצרו את הקשר.
הבחנתי היום, כל היום,
בכל הנאומים ובכל השלטים,
שמעתי וראיתי את המילה "עכשיו, עכשיו, עכשיו" שוב ושוב,
באופן עיקש. -עכשיו!
הדחיפות שהודגמה היום מבעבעת בי, אישית,
במשך רוב השנים האלה.
לפחות ברוב שנותיי כאדם בוגר.
התחלתי להתעניין במאבק לזכויות האזרח
מתוך צורך לשרוד.
ואני חושב שהעניין שלי החל לפני שנים רבות,
אך מעולם לא היה חזק כמו שהוא היום.
רבותיי, אני חושב שהגיע הזמן…
הפעילות החברתית של סידני לא רק הרשימה אותי,
אלא גם שימשה לי השראה…
- רוברט רדפורד -
כי חשבתי שגם אני יכול לעשות זאת, בדרכי.
אצטרך למצוא את הדרך שלי, אבל אוכל לעשות את זה.
יש לי קול. אני יכול להשתמש בו.
הוא פעל נגד כל הסיכויים.
כי היה ברור שאנשים יאשימו אותו ויגידו,
"איזו זכות יש לך לדבר?"
זה פשוט לא הוגן.
היה לו קול. זכותו להשתמש בו.
הוא הרוויח את הקול הזה ביושר.
והעובדה שהוא שחקן לא אומרת שאסור היה לו לומר את דברו.
דרך עיניו של האמריקני הממוצע, לצערי,
הם לא יכלו לראות אותי.
היו מקרים שזה הרגיז אותי,
זאת אומרת שלא יכולתי לשנות
את האופן ששחורים נוצלו, את היחס שהם זכו לו.
הוליווד לא הייתה מוכנה אז,
אפילו ליותר מכוכב שחור אחד.
יש כוכב שחור אחד ויש שחקנים שחורים אחרים.
- מסיבה פרטית -
אבל בסך הכול זו הייתה תעשייה שמרנית ביותר
שהיה צורך לגרור אותה אל ההווה,
וזה לקח להם זמן רב.
איש לא מטפח
את סידני פואטייה הבא. אתם מבינים?
סידני הוא כמו תסביך.
יש את תסביך סידני פואטייה. זה כמו המטריקס.
והאופן שגזענות עובדת,
זה ממש כמו "איש הנצח".
יש לנו את סידני.
בשביל מה אנחנו צריכים שחורים אחרים?
הוא היה חייל הגזע שהוביל את הצבא למען כל האחרים,
אבל הוא באמת הבין שהצבע שלו לא מגדיר אותו.
והוא לא אמר את זה כמרד או כהסבר.
זו פשוט הייתה עובדה.
יש המון דברים בנו וסביבנו
שהייתה להם משמעות מכרעת בכמה מהפניות שעשיתי,
בכמה מההחלטות שקיבלתי.
וכמה מההחלטות האלה לא נבעו
רק מכך שהבטתי בלוח התוצאות של החיים ואמרתי,
"זה מה שאני צריך לעשות. זה מה שאני מתכוון לעשות".
לא. אתה חי לפי
הערכים שמניעים אותך.
- חמש נזירות וגבר אחד -
- במאי: ראלף נלסון -
"חמש נזירות וגבר אחד" היה סרט דל תקציב,
מעין סיפור צנוע על שיפוצניק שחור
שמגיע לדרום המערב האמריקני למנזר, לקבוצה של נזירות,
והוא עוזר לבנות להן כנסייה.
אלוהים טוב. הוא שלח לי גבר גדול וחזק.
הוא לא אמר לי שהוא שולח אותי לאנשהו.
אני רק עובר פה.
בשנת 1963 הייתי בן שש.
חשבתי, "סידני, תעזוב. למה אתה מתעסק איתן?"
"תיכנס למכונית". והייתי…
כך חשבתי כבן שש.
הוא אמר, "הם לא יכולים לשלם לי מספיק. הם לא מציעים לי כלום".
אמרתי, "סידני, אתה יודע מה אתה יכול לעשות?
תשתתף בסרט לא בשביל משכורת,
אלא תשתתף בו כחלק מבעלות."
הוא אמר, "לא חשבתי על זה". אמרתי, "תחשוב ודע את זה".
התפקיד הוצע קודם להארי בלפונטה.
הוא סירב. הוא אמר,
"לאיש הזה אין שום קשר לעולם גדול יותר".
סרט נורא. נורא.
- קולו של הארי בלפונטה -
הסרט הנורא ביותר שקראתי אי פעם.
וסירבתי בהתלהבות רבה.
וסידני פואטייה לקח את התפקיד.
הוא היה נפלא בסרט הזה.
הארי גם שר. הייתה לו קריירה נוספת.
הארי הצליח.
הארי יכול היה להרשות לעצמו לסרב לסרטים.
אתה יכול לסרב לסרטים אחרי שסיימת לשלם על הבית.
אני לא מזלזל בהארי, אבל הארי שר "דיי-או".
בסדר?
כשהעלינו את "הלו, דולי!"
הייתי בברודוויי עם פרל ביילי.
- פרל ביילי -
ובכל פעם כשהגיע מישהו מפורסם להצגה,
היא נהגה להזמין אותו לבמה.
והם ביצעו…
אז היא הזמינה את סידני לבמה כשהוא הגיע.
והיא אמרה, "בוא, סידני, בוא נעשה את זה".
והוא אמר, "אני לא יודע לשיר!"
בסדר, הנה זה בא.
היא אמרה, "על מה אתה מדבר?
ראיתי אותך צווח ב'חמש נזירות וגבר אחד'".
הוא אמר, "זה היה מישהו אחר!"
עכשיו, קדימה.
הסרט הקטן ודל התקציב צבר קהל עם הזמן.
הוא התחבר למצב רוח מסוים בארץ.
ובמיוחד
הייתה הערכה לדמות של פואטייה, הומר סמית,
ולביצוע של פואטייה.
הסגנון המתוק והנוגע ללב הזה שהוא מציג בסרט.
ופשוט יש בו את האווירה הנכונה.
אני חושב שהתפקיד
היה של דמות חביבה, נפלאה ומרוממת נפש,
שההשתקפות שלה
נמצאת במיטב של כל בני האדם.
- פרסי האקדמיה 1964 -
הערב הגדול של הוליווד.
בפעם ה-36 בירת הבידור של העולם
חולקת כבוד לאמנים המובילים של השנה
בהענקת פרס האוסקר הנחשק.
הייתי ילדה בת עשר במילווקי.
צפיתי במשהו שנקרא פרסי האקדמיה,
וראיתי אנשים מגיעים בלימוזינות וכל העניין.
ובכל פעם כשאדם שחור הופיע בטלוויזיה,
אני זוכרת שהתקשרתי למישהו ואמרתי,
"אדם שחור בטלוויזיה, אדם שחור בטלוויזיה,
אדם שחור בטלוויזיה, תדליקו מיד."
ובסופו של דבר פספסתי את ההופעה.
המועמדים לפרס השחקן הטוב ביותר
הם אלברט פיני ב"טום ג'ונס",
ריצ'רד האריס ב"מחירו של גבר",
רקס הריסון ב"קלאופטרה",
פול ניומן ב"האד",
סידני פואטייה ב"חמש נזירות וגבר אחד".
והזוכה הוא סידני פואטייה ב"חמש נזירות וגבר אחד".
כשקראו בשמי,
קפצתי ואמרתי,
"זכיתי! זכיתי! זכיתי!"
לא יכולתי להתאפק.
זה היה ביטוי של העצמי,
אבל זה היה גם ביטוי
שהיה שייך להמון אנשים.
תארו לעצמכם.
זה היה לפני החוק לזכויות האזרח.
תארו לעצמכם איזה הלם היה בחדר.
תארו לעצמכם את האושר, את הקסם
ואת הדבר האלוהי שהתרחש ברגע ההוא
שהיה גדול מכל דבר אחר שקרה בתרבות.
מר פואטייה הוא השחור הראשון שזוכה בפרס חשוב כל כך
וההכרזה התקבלה בחום על ידי הקהל.
זו הייתה נקודת מפנה,
נקודת מפנה אמיתית
בהוליווד שבחרה
להציג אותנו, השחורים,
כשונים לגמרי משהיינו.
מכיוון שעברתי מסע ארוך עד הרגע הזה,
מובן שיש לי חוב
לאינספור אנשים.
הוא היה התקווה השחורה הגדולה בעיניי.
באותו הרגע הוא הפך לתקווה השחורה הגדולה בעיניי.
אני זוכרת בבירור שהרגשתי
שאם זה יכול לקרות לאדם שאינו לבן,
מעניין מה יכול לקרות לי.
אני יכול רק לומר תודה מיוחדת מאוד.
הוא הצליח למען אנשים רבים,
לא רק למען אלה מאיתנו שהגיעו אחריו,
אלא גם למען ההורים והסבים של סידני,
כל הדרך עד העבדות.
תארו לעצמכם איך הם הרגישו כשהוא הצליח.
- נסאו, איי בהאמה 1964 -
כדי להיות האדם השחור הראשון, אדם מאיי בהאמה,
שזכה בפרס השחקן הטוב ביותר
בתקופה שזה היה כמעט בלתי אפשרי,
היית צריך להיות טוב פי 100 מכל האחרים.
זה היה יוצא מגדר הרגיל באותה התקופה,
ולא מכיוון שהייתי עד כדי כך טוב ועד כדי כך טהור.
לא הייתי עד כדי כך טוב ועד כדי כך טהור.
אבל היה בי משהו שנשאתי
שהיה גם באימא שלי.
הדברים שהיא עשתה כאם למען ההישרדות שלי.
לא ציפו שאשאר בחיים, לא.
לא ציפו שאשאר בחיים כשנולדתי.
נולדתי חודשיים לפני הזמן.
אבא שלי יצא מהבית בבוקר שלמחרת
כשכל הנוכחים, כולל המיילדת
קבעו שלא אשאר בחיים.
הוא חזר לבית עם קופסת נעליים.
ו…
הם היו מוכנים להיפטר ממני.
טוב… אימא שלי סירבה לשמוע בקולם.
היא אמרה, "לא, אסור לכם לעשות את זה".
והיא יצאה מהבית,
והיא הלכה לכל מקום שחשבה שתמצא בו תמיכה כלשהי.
והיא עברה ליד ביתה של מגדת עתידות.
- מאדאם בס כוחות מזל טוב מיוחדים -
אימא שלי אמרה, "נולד לי ילד.
הוא נולד מוקדם מדי,
ואני רוצה שתספרי לי על הבן שלי."
מגדת העתידות עצמה את עיניה והיו לה עוויתות בפנים.
והעיניים שלה התגלגלו מאחורי העפעפיים.
ופתאום העיניים של מגדת העתידות נפקחו
והיא אמרה, "אל תדאגי לבן שלך.
הוא יישאר בחיים.
הוא יטייל ברוב פינות העולם.
הוא יהיה עשיר ומפורסם."
היא אמרה שאשא את שמה בעולם כולו.
ואת כל הדברים שהיא אמרה…
חוויתי.
חדשות אן-בן-סי מציגה: צ'ייני, גודמן, שוורנר.
דוח מיוחד על שלושת עובדי תנועת זכויות האזרח
שעדיין נעדרים במיסיסיפי.
- מיסיסיפי 1964 -
ג'יימס צ'ייני, אנדרו גודמן ומייקל שוורנר
נסעו למיסיסיפי כדי לעזור לשחורים להירשם כבוחרים.
זה היה זמן קצר אחרי שהצטרפתי לתנועה.
- האב ויליאם בלו פעיל זכויות האזרח -
ובדיוק ירדתי מהטנדר.
הכרתי את כולם חוץ מאת גודמן.
והם היו מורים.
הם לימדו… אתם יודעים, הם לימדו אנשים מה זה להצביע,
איך להצביע, כי לא ידענו.
- אדם אחד, קול אחד הירשמו עכשיו! -
למיטב הבנתי, הם לימדו על החלום האמריקני.
הצביעו והבחירה בידיכם.
אל תצביעו והבחירה בידיהם.
זכרו להצביע והבחירה בידיכם.
פעם קרה לכם דבר מפחיד,
כשהייתם בדרום.
שמעתי על זה פרטים מעורפלים, אבל תוכל…
מעולם לא שמעתי אותך מספר את הסיפור הזה.
סידני ואני חברים כבר 26 שנה.
אני לא חושב שהייתה בינינו חוויה כלשהי
שקשרה בינינו יותר מאשר אותו הרגע.
חברי הטוב, הארי בלפונטה, התקשר ואמר,
"אני רוצה שתבוא איתי למיסיסיפי.
אנחנו חייבים להעביר כסף לתנועה לזכויות האזרח."
לקבוצה באזור ההוא
חסרו משאבים והיא הייתה זקוקה לעזרה.
כאן, במיסיסיפי, אנחנו נוהגים בכל אדם בכבוד רב…
- המושל רוס ברנט -
כל מי שבא לכאן, כל הוא עוד לא…
עובר על החוקים שלנו.
שיחות טלפון ואיומים הגיעו בכל יום ובכל לילה.
הם רצו להתנקש בבלפונטה ובפואטייה.
במילים שלהם,
"נהרוג את הכושים אם יבואו לגרינווד."
הנחתי ש…
בעקבות הקשר שלי לבובי קנדי
שאם אתקשר למשרד המשפטים…
- מחלקת זכויות האזרח -
ואגיד להם שאני נוסע ואיפה אהיה…
נוכל לזכות להגנה פדרלית.
כשהגענו לשם,
לא היה כל זכר למרשלים או להגנה פדרלית.
נכנסנו למכונית, קיבלו את פנינו שתי מכוניות,
המכונית שהיינו אמורים לנסוע בה ומכונית גיבוי.
איש לא רצה לנהוג.
התנדבתי לנהוג.
ואחרי לחיצות היד וברכות השלום וההיכרות,
המזוודות הוכנסו למכונית שלי.
ופואטייה ובלפונטה
נכנסו למכונית המובילה.
בזמן שנכנסנו למכונית,
מישהו אמר, "הנה הם".
פנסי חזית נדלקו. ראינו שהם אנשי הקו קלוקס קלאן.
התחלנו לנסוע.
וכשהטנדרים ניסו לתפוס אותנו,
המכונית השלישית נעה כדי לחסום כל ניסיון לעקוף.
הם התנגשו במכונית מאחור.
והמחשבה הראשונה שלי הייתה, "אל תיתן להם לעקוף."
הם התנגשו שוב ושוב במכונית מאחורינו
כדי להזיז אותם או להעיף אותם מהכביש הראשי כדי להגיע אלינו.
לא משנה מה יקרה, אל תיתן להם לעקוף.
אם הם יירו בך מאחור, כך אמות.
שיחקנו במכוניות מתנגשות במשך כמה קילומטרים.
הם לא הצליחו לעקוף אותי וויתרו.
וערמה של סטודנטים נכנסנו לרכבים
וכולם הגיעו לכביש המהיר
ו… ליוו אותנו עד גרינווד עם הכסף
והגענו בשלום.
זה היה כמו בתנ"ך.
אנשים טיפסו על עצים.
וכל הרחוב היה מלא באנשים.
ו… זה העלה בי דמעות.
האנשים שהיו על העצים ועל הגגות,
זה היה הקסם.
וכשראו את פואטייה,
הם התחילו לשיר את השיר מ"חמש נזירות וגבר אחד",
"אמן".
זה היה משהו מיוחד.
ובכל שנה, בסביבות מארס ואפריל…
- 1967 ד"ר מרטין לותר קינג ג'וניור -
העיתונים מתחילים לכתוב על הקיץ החם והקשה שמצפה לנו.
בזיזות, רצח והצתה לא קשורים לזכויות האזרח.
- דטרויט -
- בוסטון -
- ניוארק -
נמאס לנו לגמרי.
לא ניתן ללבנים בשום מקום להמשיך להתעמר בנו.
- צ'ארלס אוורס -
ואנחנו מתכוונים לזה.
אני זוכר היטב שכשהייתי בן עשר בערך,
זה היה ב-1967, זה היה הקיץ של סידני.
ואימא שלי לקחה אותי לסרטים "לאדוני באהבה",
"כחום הלילה" ו"נחש מי בא לסעוד".
היו לנו כוכבים שחורים בקולנוע,
אבל סידני היה הכוכב ההוליוודי…
הכוכב השחור ההוליוודי האמיתי הראשון.
אנשים באו לאולמות הקולנוע לראות סרטים של סידני פואטייה.
זה לא קרה קודם לכן.
לבנים הגיעו לאולמות כדי לראות סרטים של סידני פואטייה.
חשוב יותר, בתקופה שבה
התנועה לזכויות האזרח קמה
והוא הפך לדוגמה חיה.
הסרט הנצפה ביותר, גבר שחור, 1967 ו-1968.
וכל הארץ סבבה סביבו.
- כחום הלילה -
קום, נער.
- במאי: מרטין ג'ויסון -
מיד!
אני רק זוכר שהתרשמתי
מהכבוד הבלתי ניתן לערעור של הבחור הזה.
הסרט משחק בציפיות שלך.
הוא לא מסכים לשתף פעולה.
אבל אתה תוהה כמה זמן הוא יחזיק מעמד…
עד שהוא יתפוצץ.
אתה בטוח בעצמך מאוד מה, וירג'יל?
"וירג'יל", זה שם מוזר לכושי
שמגיע מפילדלפיה. איך קוראים לך שם?
הם קוראים לי מר טיבס.
"הם קוראים לי מר טיבס."
אהבתי את זה כי אני נהגתי לענות למסך.
והקהל היה שחור ברובו.
הם פרצו בתשואות והיו מלאי חיים.
הסצנה המפורסמת בכלא
כשבעל המטע הלבן סוטר לו
וסידני סוטר לו חזרה…
באולם קולנוע ב-1967, ההשפעה הייתה עמוקה.
האם מר קולברט היה בחממה הזו,
למשל אמש בחצות?
אפשר היה לשמוע סיכה נופלת.
זו הדממה הרועמת ביותר ששמעתי באולם קולנוע אי פעם.
אפשר היה לשמוע… אתם מבינים?
אנשים הביטו זה בזה.
שחורים השתגעו כי הם לא ראו דבר כזה מעולם.
זה לא קרה על המסך קודם לכן.
הוא היה משהו מיוחד.
מה תעשה בנידון?
אני לא יודע.
אתם יודעים מה כולנו עשינו?
"יש!"
בתסריט המקורי הבטתי בו בתיעוב
וכשאני מלווה בעקרונות החזקים שלי, יצאתי משם.
זה יכול היה לקרות עם שחקן אחר בתפקיד הזה,
אבל לא איתי.
זכרתי היטב את אותו לילה במיאמי
שאקדח היה מכוון למצח שלי.
אמרתי לבמאי שצריך לשנות את התסריט.
רק סידני יכול היה לעשות דבר כזה.
הוא היה כוכב. ללא ספק.
כלומר, אין שום ספק.
הוא נהג לתקוע מרפקים לדברים.
"זוזו מהדרך שלי."
וזה אכן התגלה
כרגע שיא בסרט.
אבל הוא דיבר גם על תקופה.
הוא דיבר על התקופה באמריקה, שבקולנוע לפחות,
יכולנו להתקדם למציאות מסוימת.
כמו שכולם אומרים,
הסטירה הזו נשמעה בעולם כולו. חסרת תקדים.
היא הטיסה אותו אל תוך הרגע.
אז נוצרה מעין הקבלה מעניינת
בין סידני באותו הרגע
לבין מה שקרה בחזית.
- לאדוני באהבה -
- במאי: ג'יימס קלייבל -
לראות אדם שחור
משמש מורה ומנטור לילדים האלה…
אתם יודעים, הגיבור היה תמיד לבן
והשחורים ניצלו או שהיו הבעייתיים.
וזה פשוט שינה את הנרטיב לגמרי.
שבו.
"לאדוני באהבה" היה הסרט האהוב עליי
כי ראיתי את אבא
מגיב כמו שהוא מגיב אלינו.
הוא לא לימד רק את הילדים שלו, הוא לימד את כולם.
ראיתי אותו.
כולם ראו את השחקן.
אני ראיתי את האב.
כולנו נשמור על כללי נימוס מסוימים בכיתה.
אתם תקראו לי "אדוני" או "מר ת'קרי".
אל הצעירות תפנו בכינוי "מיס",
ואל הבנים בשמות המשפחה שלהם.
אני נוהגת לומר שיש לי מלאכים על הכתפיים…
- לולו -
כי אני בת מזל ביותר.
הייתי אמנית. הייתי מוזיקאית.
הייתי זמרת. לא שיחקתי קודם לכן.
כן.
האמרגנית שלי הייתה נבונה מאוד.
כשהציעו לי להשתתף בסרט,
היא אמרה, "כן, והיא תשיר את שיר הנושא".
כל…
הייתי מחוברת למסר.
זה היה מסר חזק מאוד.
הוא סבב סביב אהבה.
זה היה "חיי שחורים נחשבים".
הוא חשוב לא פחות מכל הילדים הלבנים בבית הספר.
הוא חשוב יותר, למעשה, בחיי בית הספר ההוא
מכל אדם אחר שהם יפגשו בחייהם.
היו לי להיטים רבים,
והיו לי להיטים גם אחרי השיר הזה.
אבל השיר הזה בולט.
כי זה לא היה רק השיר.
זה היה גם סידני פואטייה והמסר של הסרט ההוא.
נאום! נאום!
חשוב לומר
שהסרטים האלה לא הופקו למען שחורים.
כלומר, הם הופקו
כשהוא מודע מאוד לסיפור שהוא מספר,
עם מודעות למה שקורה בתנועה,
עם התנועה של ד"ר קינג בעיקר.
אבל הוא המוביל בכל הנוגע לתקשורת המונים,
כהוכחה לכך ששחורים הם אנושיים.
בכל פעם כשאפשר להאניש שחורים,
להאניש ולנרמל אותם
בשביל עולם שלא חשב שאנחנו אנושיים לגמרי,
זה עוזר למטרה…
- נחש מי בא לסעוד -
כי זה כל העניין.
לאפשר לאנשים לראות את האנושיות שבנו.
- במאי: סטנלי קרמר -
ג'ון וייד פרנטיס.
נכון שזה שם מקסים?
ג'ון וייד…
אהיה ג'ואנה פרנטיס.
זה ג'ון.
נעים מאוד.
נעים מאוד גם לי, גברת דרייטון.
גברת דרייטון, אני בעל הכשרה רפואית,
אז אני מקווה שלא תחשבי שיומרני מצדי
להגיד שכדאי שתשבי לפני שתיפלי.
הוא חושב שאת עומדת להתעלף כי הוא שחור.
הייתי בת 22 וסידני היה פשוט מתוק…
- קתרין הוטון -
והייתי תמימה מאוד.
אז כשהסצנה צולמה, סצנת הנשיקה,
לא חשבתי שהיא עניין גדול במיוחד.
הצלם אמר, "בסדר, אנחנו מוכנים."
ואז הבטתי סביב, באולפן,
ו… ראיתי פרצופים חמורים מאוד.
לא ידעתי מה קורה.
ורק מאוחר יותר,
כשהלכתי כדי שיורידו לי את האיפור,
שאלתי את המאפרת,
"מה קרה בחדר ההוא?"
והיא פשוט אמרה, "אוי, את תמימה כל כך.
את לא יודעת?"
ואמרתי, "לא, אני לא יודעת. מה קורה?"
אנשים רבים יראו בנו
זוג מזעזע.
נכון, גברת דרייטון?
אני מבינה למה אתה מתכוון.
אני חושב שקל מדי
לאנשים שלא השתתפו במלחמות התרבות של העידן ההוא
לזלזל שלא בצדק בסרטים כמו "נחש מי בא לסעוד",
לשכוח כמה מהפכניים הם היו
בהקשר של זמנם.
הרומן הזה קרה מהר מדי.
אמרת זאת בעצמך.
חשבת מה יגידו עליך אנשים?
ב-16 או ב-17 מדינות, זה לא חוקי בכלל.
אתם תהיו פושעים שם.
הסצנה ב"נחש מי בא לסעוד"
כשהוא אומר, "אתה רואה בעצמך אדם שחור
ואני רואה בעצמי אדם."
מגדירה את סידני פואטייה.
אתה אבא שלי.
אני הבן שלך. אני אוהב אותך.
תמיד אהבתי ותמיד אוהב.
אבל אתה רואה בעצמך אדם שחור.
אני רואה בעצמי אדם.
הוא אפילו לא שיחק שם,
כי זה מי שהוא.
הוא ראה בעצמו גבר.
שלושת הסרטים האלה זכו להצלחה כלכלית.
הוא לבש חולצה לבנה ועניבה בכל השלושה.
אז הוא הפך לסר סידני.
הוא כבר הטביע חותם ב"חמש נזירות וגבר אחד" ב-1963,
אבל פתאום הוא לא היה רק נכבד,
הוא היה גם נכס מסחרי.
וזה היה חסר תקדים
בשלב ההוא בהיסטוריה של הקולנוע האמריקני.
שאלתי אותו, "יש סרט שאתה עומד להשתתף בו אחרי זה?"
הוא אמר, "לא".
הוא אמר, "זה יהיה כנראה הסרט האחרון שאשתתף בו".
ושאלתי, "למה?"
הוא אמר, "כי השחורים,
האנשים שלי, חושבים שאני הדוד טום".
עם כל הזרמים החברתיים המשתנים במהרה,
חוסר שביעות מסוימת ממני צצה
בפינות מסוימות של הקהילה השחורה.
גל תרבותי שהגיע לשיאו
כשהניו יורק טיימס פרסם מאמר ששמו
"למה לבנים אוהבים כל כך את סידני פואטייה?"
- לכולנו יש את תסמונת סידני פואטייה: -
- בחור טוב בעולם לבן לגמרי. -
בעיני אנשים מסוימים,
הייתי הדוד טום, אפילו כושי בית,
כי גילמתי תפקידים שלא איימו על קהל לבן,
כי גילמתי את השחור האצילי שמגשים פנטזיות של לבנים ליברליים.
- "כך הוא נותר לא מציאותי כי במשך כמעט שני עשורים -
- הוא גילם בעצם את אותו התפקיד, -
- גיבור חד ממדי אנטיספטי." -
אני אמן, אדם, אמריקני, מודרני.
אני דברים רבים,
אז הייתי שמח…
לזכות בכבוד שאני ראוי לו.
לא קל להיות הראשון.
כשאתה אדם
שצריך לייצג גזע שלם.
כמו ג'קי רובינסון.
אתה סופג חבטות בשביל הגזע כולו.
סידני נאלץ לספוג חבטות רבות
שדנזל לא היה צריך לספוג.
כשאתה מתפלל לגשם, אתה צריך לדעת להתמודד עם הבוץ.
היו לו כתפיים רחבות.
הוא קיבל כתפיים רחבות, אבל היה צריך לשאת משא כבד.
הוא היה נתון בלחץ לעשות הכול נכון.
קשה לדעת איך לשפוט את זה.
אבל לסידני היו תמיד את שני הדברים האהובים עליי,
ענווה ביצירתיות שלו וחן בהצלחה שלו.
- קווינסי ג'ונס -
הרגשת את הלחץ הזה?
אי אפשר היה שלא להרגיש אותו.
ידעתי שהוא קיים כל הזמן.
ידעתי שיש קהילה של אנשים שמתבוננים
ובודקים אם אתה נושא שלט שקרוב ללבם,
ומנסים לקבוע אם אתה מייצג
את התדמית שהם רואים בך,
אם יש לקבל אותך בברכה או לא.
האם חשת בדידות? -האם חשתי בדידות?
ודאי שחשתי בדידות.
חשתי בדידות, כן.
- 4 באפריל 1968 -
הם יודעים על מרטין לותר קינג?
יש לנו…
בשורות עצובות מאוד בשביל כולכם.
ואני חושבת שאלה בשורות עצובות לכל האזרחים
ולאנשים שאוהבים שלום בעולם כולו.
הבשורות הן שמרטין לותר קינג
נורה ונרצח הערב בממפיס, טנסי.
אן-בי-סי מפסיקים את השידורים הרגילים
כדי להגיש לכם את הדיווח המיוחד הבא.
- מרטין לותר קינג 1968-1929 -
מרטין לותר קינג ג'וניור נרצח הערב בממפיס, טנסי,
הוא נורה בפנים כשעמד לבד במרפסת חדר המלון שלו.
הוא מת בבית החולים שעה מאוחר יותר.
אני זוכרת שחזרתי הביתה באוטובוס בפלזנטוויל.
- פאמלה פואטייה בת -
אבא שלי המתין לאוטובוס
בקצה שביל הגישה, ליד תיבת הדואר.
והוא נכנס לאוטובוס,
רק בקושי הוא עמד זקוף כי הוא גבוה מאוד.
והוא הביט בכל הילדים.
והוא אמר להם משהו אוניברסלי,
משהו בסגנון, "אדם גדול…
נלקח מאיתנו." כך הוא ניסח זאת.
"עלינו לחלוק כבוד למילותיו הגדולות
על יחס של כבוד לכל אדם ואדם."
והילדים התרשמו מאוד.
הם הביטו בו בהערצה.
ואז אבא אמר, "בסדר, בנות, קדימה.
בואו נלך הביתה."
"כי-עפר אתה,
ואל-עפר תשוב…"
אנחנו מודים לאלוהים שהעניק לו מנהיג
שהיה מוכן למות, אבל לא מוכן להרוג.
בשנת 1965 התנקשו במלקולם אקס
במסגד בהארלם.
בשנת 1968 התנקשו במרטין לותר קינג.
הדמוקרטיה שלנו
והחברה היהודית-נוצרית שלנו שבריריות יותר משאנחנו חושבים.
אנחנו תלויים יחד על כמה בלימות תרבותיות.
וסידני פואטייה הוא אחת הבלימות התרבותיות האלה.
ההתנקשות במרטין לותר קינג, במובנים רבים,
פתחה עידן חדש בחייו המקצועיים של פואטייה
והייתה לה גם השפעה אישית רבה.
הממד האישי התבטא לא רק
בתחושת האובדן שחשו אפריקנים-אמריקנים רבים
עקב ההתנקשות במרטין לותר קינג,
אלא גם בקרע עם חברו הטוב ביותר הארי בלפונטה.
שניהם, זמן קצר אחרי ההתנקשות בקינג,
השתתפו בדיונים בנוגע לדרך הנכונה להנציח אותו.
- ארם גודסוזיאן -
בלפונטה רצה לערוך אספה גדולה באטלנטה אחרי ההלוויה של קינג.
פואטייה ייעץ נגד זה
ואמר שזה ימשוך את תשומת הלב מקינג.
זה הוביל למעין מכת חשמל, מתח מסוים בין שניהם,
והם הפסיקו לדבר זה עם זה למשך זמן רב.
שני אנשים דעתניים מאוד.
- בוורלי פואטייה-הנדרסון -
אני יכולה לחזור על זה? שני אנשים דעתניים מאוד.
והם לא הסתירו את הרגשות שלהם.
הארי רצה לעשות משהו ולאפשר באמת לקהילה שלו
להפגין את האבל שלה ואת החגיגה שלה.
ואתם יודעים, פואטייה, לדעתי,
חשב בצדק שזו תהיה הסחת דעת.
זה מראה
כמה אנשים נאלצו לאלתר ולחשוב
מול הנסיבות הלא צפויות והאכזריות האלה.
אתם יודעים, רק הטראומה.
פואטייה ובלפונטה היו זקוקים לרגע של אתחול.
אז הוא איבד את חברו הטוב ביותר
בתקופה שבה נראה היה שדברים רבים משתנים.
הוא התגרש מאשתו.
הוא ניסה לנהל מערכת יחסים עם דיהאן קרול.
כפי שהזכרתי, חלק גודל מהמורשת של אבי
הוא הלקחים שלימד את בניו.
הדברים שלימד אותי הכבידו עליי מאוד כשאשתי הראשונה ואני נפרדנו.
הפרידה הייתה תקופה ארוכה, כואבת ומצלקת לכולנו.
זה לא היה כיף בשביל אימא שלי,
ואני חושבת שזה הדבר שהרגשתי יותר מכול…
כי לא ראיתי מה עובר על אבא שלי,
אבל ראיתי מה עובר עליה.
חברים בחרו צד,
אז זה נראה לי כואב.
כי אבא שלי קיבל את רוב החברים.
לא עוד "דוד זה" ו"דודה זו",
או סנדקים פה ושם.
זה גורם לי להזיל דמעה,
אבל אתם יודעים, לאנשים שתמכו בה
הייתי אסירת תודה.
מובן שהייתי מאוהב באישה אחרת
ואת רגשות האשם האלה
גם 11 שנים של פסיכותרפיה לא ריפאו.
"אשתי לא מבינה אותי מספיק",
נהגתי לומר כקלישאה.
ואפשר גם לומר שלאישה השנייה היו מטרות משלה.
אחרי כל פרידה, בתוך פרק זמן קצר,
חזרנו אל מערכת היחסים.
- דיהאן קרול -
ו… אני חושבת שהבנו,
זמן רב לפני סיום מערכת היחסים,
שזו לא מערכת יחסים בריאה,
זו לא מערכת יחסים
שעשויה להתפתח אפילו לידידות טובה.
מעניין לראות כמה מהר משתנה תרבות הפופ.
מ-1963, "חמש נזירות וגבר אחד" ועד ל-1968,
הוא להיט, הוא קובע
את התדמית השחורה.
שני דברים קורים.
הכוח השחור קורה.
מדובר ב"אמרו בקול, אני שחור ואני גאה."
והרגשנו את עצמנו כעם.
תספורות אפרו, רכבת הנשמה.
והיה את הבלאקספלויטיישן.
- שאפט -
קפוץ לי! פנה לי את הדרך.
- סופרפליי -
אז עכשיו, הדבר שבזכותו הוא נחשב למהפכן
ב-1967 וב-1968,
עכשיו הוא כבר נחלת העבר כי יש דור אחר
שעושה סקס עם נשים לבנות על המסך,
שלא רק סוטר ללבנים, אלא גם יורה בהם.
סרטי הבלאקספלויטיישן
עסקו בלתת ללבנים בראש.
זה היה הנושא שלהם.
מצער שהיה קהל שחור
שהרגיש שסידני לא מדליק.
ואני לא מסכים עם זה,
אבל אם תבחנו את הקהל השחור,
הם הלכו לראות את הסרטים האלה בהמוניהם. בהמוניהם.
קווינסי ג'ונס ערך לי מסיבת יום הולדת 42 בביתו,
וסידני פואטייה היה שם.
ואני זוכרת שירדתי למטה, פניתי
והוא פשוט עמד שם.
ואני קפאתי כי הגיבור שלי עמד בפניי.
הוא פשוט אמר, "מה שלומך, יקירתי?
השתוקקתי לפגוש אותך, יקירתי."
ו… אני חושבת שהזלתי דמעה.
ואמרתי,
"אתה לא מבין את משמעות הרגע הזה בשבילי."
ובאותה התקופה הקהילה השחורה תקפה אותי רבות,
לא הייתי שחורה מספיק, לא ערכתי מספיק תוכניות שחורות.
הוא הושיב אותי בפינה באותה המסיבה, ביום ההולדת ה-42 שלי
ואמר,
"קשה לשאת חלומות של אחרים,
אז עלייך להיאחז בחלום שנמצא בתוכך
ולדעת שאם את נאמנה לו,
זה בעצם העיקר."
וזה היה רגע משנה חיים בשבילי.
הוא סיפר לי על מה שקרה לו. אתם יודעים,
"האם סידני פואטייה שחור מספיק?
האם הוא טוב מספיק? הוא הוא באמת מייצג את מה שאנחנו רוצים?"
והוא סיפר לי איך זה גרם לו להרגיש בפנים,
זה פגע בו לזמן מה.
הוא רק ניסה לקבל את ההחלטה הטובה ביותר, סרט אחר סרט,
על סמך העובדה שהיה הבן של רג'ינלד ושל אוולין פואטייה.
אז בעצם מתקפה כזו
היא מתקפה על האופי שלך,
על המהות שלך, על הערכים שלך,
על השווי שלך כגבר וכאדם שחור.
- לוסט מן -
כשהתכוננתי לצילומי סרט ששמו "לוסט מן",
האינסטינקטים שלי לא גרמו לי לחשוב
שאהבת חיי ממתינה לי שם.
אחותי ואני צפינו ב"לוסט מן" לראשונה
כשהיינו בשנות ה-20 לחיינו.
- סידני פואטייה הארטסונג -
אי אפשר היה להשיג עותק של הסרט קודם לכן. אל תשאלו אותי למה.
אימא שלי הייתה קנדית,
אבל היא חיה בפריז והשתתפה בסרטים צרפתיים,
אז הם חשבו שהיא שחקנית צרפתייה.
כשיוניברסל פיקצ'רס פנו אליה לראשונה,
השאלה הראשונה שלה הייתה, "מי עוד יככב בסרט?"
וכשענו לה, "סידני פואטייה",
התגובה שלה הייתה, "מי זה?"
הם אמרו, "אבל זה סידני פואטייה.
הוא השחקן הכי מפורסם בעולם."
- ג'ואנה שימקוס פואטייה -
ואמרתי, "לא ראיתי סרט שלו מעולם".
במקרה הייתי בלונדון
והוקרן שם סרט, "טלאי כחול".
- טלאי כחול 1965 -
חשבתי, "הוא חמוד מאוד. הוא חמוד".
באותה תקופה הופעתי בעמוד השער של מגזין ווג באמריקה
וכיכבתי גם בסרט שהוצג בקולנוע אלטרנטיבי.
ואז נסעתי ללוס אנג'לס ופגשתי את סידני.
והוא היה נחמד מאוד.
אתם יודעים, אכלנו ארוחת צהריים וזהו זה.
הייתי מאורסת למישהו אחר אז,
אבל…
האופן שאת נושכת שפתיים…
לא עבר זמן רב
מהרגע שהתחלנו לעבוד על הסרט יחד
עד שהתחלנו לתהות אם אולי כוחות גדולים מאיתנו
הפגישו בינינו
הפעם הייתי מוכן לחיות את סיפור האהבה
שראיתי בנישואים של הוריי
בראשית חיי.
הרעיון שהם השתתפו בסרט יחד
היה חלק מסיפור המפגש ביניהם.
אז בעצם אני זוכרת את סיפור המפגש ביניהם.
ההורים שלי התחתנו
רק כשאחותי ואני היינו בנות שנתיים וארבע.
אימא שלי לקחה אותנו לרופא ילדים.
הם הניחו שהיא האומנת.
היא חזרה הביתה באותו היום ואמרה, "זהו זה".
- אניקה פואטייה -
"אתה תתחתן איתי וזה יקרה השבוע.
וזהו זה." והם התחתנו באותו השבוע.
זה קרה בבית שלנו.
היינו באמצע הטקס
וסידני הקטנה שהייתה בת שנתיים וחצי, ניגשה ומשכה לאבא במעיל.
"אבא, מה אתה עושה?"
ומישהו אמר, "אבא שלך מתחתן עם אימא שלך, מותק".
היא אמרה, "בסדר".
ובזאת זה נגמר. התחתנו.
בילדותי רבות מהמשפחות סביבנו
ורבים מהחברים שלנו היו רב גזעיים.
ההורים שלי היו נבונים מספיק
כדי להקיף אותנו במשפחות מעורבות גזעית אחרות.
אז היינו קבוצה קטנה שכולם בה הכירו זה את זה היטב,
וכל הילדים שיחקו כדי שנרגיש שזה נורמלי.
קווינסי ופגי, קידאדה ורשידה.
הם היו החברים הכי טובים שלנו.
הם היו אחיות סנדקות, סנדקים, משפחה סנדקית.
אני חושבת שהם הצליחו
לגונן עלינו מהדעות של העולם הרחב על כך.
אבא שלי לא הפריד אותנו. הוא לא אמר…
"בסדר, זו משפחה אחת. זו משפחה אחרת".
הוא אמר, "לא, זו המשפחה שלי".
והוא וידא שנבין שאנחנו משפחה אחת.
כאב, הוא עשה עבודה טובה מאוד.
אנחנו שש ואתם יודעים, אנחנו…
כולנו טופלנו היטב.
עזר גם שהוא נשא שתי נשים נהדרות.
והן דומות מאוד.
ג'ואנה ואימא שלי דומות מאוד
מבחינת העובדה שיש להן לב גדול.
לב גדול ומשפחה חשובה להן מאוד.
אימא שלו תמיד אמרה לו,
"טפל בילדים שלך. טפל במשפחה שלך".
- שרי פואטייה בת -
עד היום הזה,
זה בדיוק מה שהוא עשה.
הוא הטמיע זאת בכולנו, כדי שננהג כך,
כדי שנגן זה על זה.
בראשית שנות ה-70 צצה בפני פואטייה הזדמנות
שעמדה לשנות את חייו במובנים רבים.
הארי בלפונטה התקשר אליו אחרי שהם לא דיברו זה עם זה
מאז ההתנקשות במרטין לותר קינג ב-1968.
איך מצאת אותי?
שאלתי את הסוס שלך.
הארי בלפונטה התקשר אל סידני ואמר, "יש לי פרויקט בשבילך".
אני לא יודע אם הוא היה צריך להוסיף משהו בכלל.
החוש השישי נדלק ו…
"בסדר, איפה? מתי? אני בעניין."
- הכומר והאקדוחן -
- במאי: סידני פואטייה -
ראשית, זו הייתה העבודה הראשונה של סידני כבמאי.
כשהחלטנו להפיק את הסרט,
סידני לא היה הבמאי.
הוא קיבל על עצמו את האחריות הזו
כשבוע אחרי תחילת הצילומים.
מה קרה לבמאי המקורי?
אחרי שבוע של צילומים הארי אמר לי,
"אני חושב שצריך להחליף במאי".
הוא לא הבין את המרקם של החומר.
המרקם של החומר
שילב תרבות אמריקנית-אינדיאנית עם תרבות אפריקנית-אמריקנית.
בכל סרט שהשתתפתי בו
התבוננתי היטב בבמאי.
אחרי שעשיתי זאת במשך שנים רבות מאוד,
למדתי ממה שראיתי.
לקחתי את המושכות כבמאי וביימתי במשך שבוע.
קולומביה בחנו את העבודה שעשיתי בשבוע
והם שלחו לי הודעה.
הם אמרו, "אנחנו רוצים שתמשיך לביים את הסרט,
ומה שראינו מתאים לנו."
אקשן. -יבורך שמו.
אני האב ויליקס אוקס רותרפורד
מכנסיית המסדר העליון והתחתון.
מאיפה אתה, אבי?
בעיקר ממחוז סאנפלאוור, מיסיסיפי.
קאט! -אלוהים אדירים.
תודה. מעולה.
בסדר, בואו נמשיך. -תריצו, בבקשה.
רוצה להתחיל מההתחלה? -כן.
בסדר, מההתחלה.
- נשמה! עם אליס הייזליפ -
זה היה קטע מ"הכומר והאקדוחן"
שתראו באולמות הקולנוע בקרוב.
איך היה לביים את הארי?
הוא היה כוכב? היה לו אגו של כוכב?
אני שמח כל כך ששאלת את השאלה הזו.
הכימיה בין סידני להארי בסרט הייתה מעולה.
רואים שהם מחבבים זה את זה,
שיש שם חמימות.
אנשים רבים יופתעו לגלות
שהוא שיתף פעולה טוב יותר מכל שחקן
שעבדתי איתו אי פעם.
ובפני עשרה מיליון אנשים בתקווה,
אני רוצה להודות לך.
כשחקן החזק ביותר… השחקן השחור בהוליווד,
ואחד השחקנים החזקים בהוליווד באותה התקופה,
העובדה שהוא לקח את המושכות הייתה נהדרת.
וגם הסרט שהוא יצר,
כי הסרט עוסק בשחורים במערב,
זה היה נושא חדש
שתרבות הפופ לא נגעה בו בכלל,
וכשנגעה, רק בדרכים כנועות.
הוא יצר את הסרט כבידור עם הצהרה.
חשבנו שלשחורים היה תפקיד חשוב
בהקמת המערב.
אנחנו רוצים שילדים שחורים יראו את זה.
אסור לשכוח את מה שסידני עשה כקולנוען.
כל הסרטים שהוא זכה… סרטים ש…
לא היינו זוכים לזווית המסוימת הזו,
הסיפור הזה לא היה מסופר כך, אילולי סידני.
"אני באק."
אני באק.
לא נראה אותו שוב כשחקן העצום
שהיה בשנות ה-60.
הוא לא ישוב להיות כוכב על כמו אז.
מנגד, הוא החל למלא תפקיד מנהיגותי
בהוליווד השחורה של שנות ה-70
במובנים שיצרו הזדמנויות נוספות רבות
לאלה שבאו בעקבותיו.
אילו היה שוויון הזדמנויות בתעשייה הזו,
היו 15 סידני פואטייה ועשרה או 12 בלפונטה, אבל אין.
או אולי ההפך. 15 בלפונטה ועשרה…
תיזהר ממני.
- סוויטה מדינית -
ב-1969 הפכנו לשותפים לעסקים
עם פול ניומן.
זו הייתה חברה ששמה "פירסט ארטיסטס",
שהייתה חדשנית כי לאמנים הייתה שליטה יצירתית,
שליטה יצירתית מלאה בסרטים שהפקנו.
לא קיבלנו כסף מראש,
הרווחנו רק אם הסרט הצליח.
לא היה אכפת לי מהמשכורת.
הדבר היחיד שעניין אותי היה השליטה היצירתית.
היה לי לכבוד רב להיות האישה היחידה,
ואני גאה מאוד בשותפות שלי עם סידני.
היה מהלך נועז מאוד להקים חברת הפקה
כאדם שחור בהוליווד.
אני חושבת שהתחושה הייתה
שהוא צריך להסתפק במה שיש לו.
"אתה מקבל תפקידים רבים. אתה בסדר.
אתה לא צריך להעמיד את עצמך בעמדת כוח
שממנה אתה יוצר עבודה."
זה היה פשוט מהלך התקפי נוסף שנועד להפיץ את המסר שלו.
בעצם רצינו
את היכולת להפיק את הסרטים שאנחנו בוחרים.
להפיק אותם בעצמנו, לבחור בחומר.
הפקתי את "Uptown Saturday Night",
"Let's Do It Again", "A Piece of the Action".
כולם היו סרטים מצוינים.
זה היה הדבר הכי מגניב בעולם בעיניי.
בסדר? זה היה הדבר הכי מגניב בעולם בעיניי
כשאבא נעשה במאי.
הוא הבין את התעשייה
ואת הדברים שיש לעשות ואת הדברים שאפשר לעשות.
הוא היה מודע ביותר לכך שאין בכלל, בשלב מסוים,
ובהמשך, שאין הרבה אפריקנים-אמריקנים באתר הצילום.
בשום מקום. כלומר, בשום מקום.
והוא החליט לתקן את זה.
יש להדגיש את העובדה
שסידרת עבודה לשחורים רבים מאחורי הקלעים.
לא מדובר רק בשחקנים שחורים מוכשרים ביותר.
כן. 1,300 שחורים
עבדו בסרט הזה.
אנשי אווירה, טכנאים וכל זה.
מתוכם, 1,276 הם קרובי משפחה שלי.
יופי להם.
סידני היה אדם של גזע,
אז איך הוא יכול היה לביים סרט
כשכל מי שעומד מול המצלמה שחור
וכל מי שעומד מאחוריה לבן? הוא לא יכול היה לעשות את זה.
לא היה סיכוי שזה יקרה. סידני לא היה עושה דבר כזה.
סידני הקפיד להציב שחורים
במקום שבו יכולה להיות להם קריירה, מאחורי המצלמה.
הקריירות ארוכות יותר מאחורי המצלמה
מאשר מול המצלמה.
מעניין שפואטייה כשחקן
מסר לאחרים.
הוא לא השתדל להיות במרכז תמיד.
אני מצפה לעבודה כבמאי.
אני מצפה לקבלת החלטות בתחום הזה.
אני מצפה להתמודדות עם תסריטים ועם שחקנים
וליצירת אווירה.
אני מצפה ליצירת תמונה.
אין לי… אין לי שאיפות כאלה כשחקן.
אני חושב שטיפסתי על כל הר שהתכוונתי לטפס עליו
כשחקן.
בשדרה השלישית בניו יורק
הלכתי ערב אחד.
הוקרן שם סרט, שמו היה "Let's Do It Again".
נכנסתי ועמדתי מאחור.
האולם היה מלא, עמדתי מאחור והתבוננתי בתגובות.
היו שם נשים שחורות.
הן ישבו שם ונקרעו מצחוק.
- "Let's Do It Again" 1975 -
הן היו מאושרות כשראו את הדמויות האלה
כי יצרנו דמויות שהן יכלו לאמץ לחיקן.
אז בעקבות התגובה הזו,
החלטתי שאני חייב למצוא משהו אחר בסגנון הזה.
הקומדיות שיצרתי, ניסינו לעצב אותן
כך שהאנשים שישבו שם
יראו את עצמם
באופן מחבק.
אז סידני פואטייה הפך לבמאי קומדיות.
איזו תפנית מפתיעה.
במאי של קומדיות מצחיקות והוא ביים סרט
עם הכישרון הקומי השחור הכי פרוע והכי כריזמטי, אולי אי פעם.
אני גוזר עליך 125 שנות מאסר
תחת מפקח
מחלקת בתי הכלא. -מה? מה?
כשצופים בסרטים של פואטייה כבמאי,
הוא לא היה גדול מבחינת סגנון חזותי.
אבל הוא היה אדיר כבמאי של שחקנים.
- במאי: סידני פואטייה -
והוא הצליח ליצור מרחב שבו ג'ין ויילדר יכול היה להיות מצחיק בטירוף,
שבו ריצ'רד פריור יכול היה להיות מצחיק בטירוף.
אנחנו לא… אני לא…
עורך הדין שלנו אמר לנו לבוא… -אני יודע שאני לא.
אני… -לא, הוא מתלוצץ.
אמרתי לו… -הוא מתכוון שלא עשינו את זה.
לא עשינו את זה. -אתה בטוח שזה התיק הנכון?
איש לא יכול היה לנחש
שההצלחה הגדולה ביותר שלו כבמאי תהיה קומדיה.
הבחור שהוביל אותנו אל שחקנים כמו דנזל ווסלי,
הוביל אותנו גם אל רוברט טאונסנד
ואל קינן אייבורי וייאנס
כי הוא במאי הקומדיות הגדולות הראשון בהוליווד.
- "שיגעון על תנאי" 100 מיליון דולר בקופות הכרטיסים -
תגידי שלום לאבא. -שלום, אבא.
אל תזוזי, אניקה.
אני רואה אותך, סידני.
מה את רואה? -אותך.
בזה טמון הכסף…
כך אומרים באתר הצילום.
חייכי אליי. בסדר.
סידני פ'?
דבר אחד שאני מעריכה בו מאוד…
אתם יודעים, קורה רבות
שכשקריירה של שחקן מתחילה לדעוך,
הוא נאחז בכל מה שנקרה בדרכו,
כי הוא רוצה להישאר רלוונטי
ולהמשיך לעבוד כשחקן.
ואבא שלי לא מרגיש כך.
בחרתי להתרחק.
תשמעו, בחיים, לא כדאי לאדם להגיע לרגעיו האחרונים
ולהתמודד עם העובדה
שאולי בילה את כל חייו
במסדרון צר.
והקריירה שלי הייתה נפלאה במשך שנים רבות.
אני לא אומר שהיא הייתה נמשכת באותו הקצב.
אבל אילו זה היה קורה, זה היה גוזל ממני את ההזדמנות
להיות אדם מלא יותר.
הצלחה מבודדת אותנו.
לא רציתי לעשות את זה.
רציתי לדעת איך זה לביים סרט,
אז ביימתי חמישה או שישה.
רציתי לדעת איך זה להפסיק סרט,
אז הפקתי כמה.
נולדתי עם סקרנות
שסיבכה אותי בצרות רבות כשהייתי ילד,
אבל בהחלט שירתה אותי היטב
כאדם מבוגר.
אני מקווה שהסקרנות הזו
תישאר איתי כל חיי.
הזוכה בפרס מפעל חיים לשנת 1992,
סידני פואטייה.
- פרס מפעל חיים מכון הסרטים האמריקאי, 1992 -
אני תמיד רואה בסידני מגדלור ענק
שיושב על צוק כלשהו בחשכה.
אור בוהק.
אמרתי לו שבמשך כל שנותיי המעצבות
התמקדתי באור הזה שהוא הקרין אליי.
לא הייתה אלומת אור בוהקת כל כך
ובטוחה כל כך
ושהאמנתי בה כל כך כמו זו.
לפני 48 שנים, בחורף של שנת 1945,
סידני פואטייה נכנס לתיאטרון קטן בהארלם.
זה היה התיאטרון האמריקני השחור.
סידני פרץ גבולות רבים מאוד.
סידני היה במיטבו כדי שאנחנו נוכל להיות במיטבנו.
אני חושב שהוא באמת אדם נפלא.
הוא דוגמה נהדרת למה שגבריות אמורה להיות.
הוא עשה המון בקריירה שלו.
הוא עבר המון
כדי להגיע למצב שבו הוא יכול להגיד…
- תואר אבירות ממסדר האימפריה הבריטית 1974 -
"היי, עשיתי הכול. עשיתי כל מה שיכולתי לעשות.
עכשיו אני רק רוצה לשבת ולחשוב לעצמי,
'פעלתי נכון מנקודת מבט מוסרית'".
- שגריר איי בהאמה ביפן 1997 -
והוא בהחלט עשה זאת.
אנחנו חברים כבר שנים רבות מאוד.
חלקתי עם סידני יותר מאשר עם כל אדם אחר.
ואני גאה מאוד בהישגים שלו
כאמן וכאזרח.
ואני בר מזל מאוד שאתה חבר שלי.
ואני אוהב אותך.
והאוסקר מוענק לדנזל וושינגטון.
- טקס פרסי האקדמיה 2002 -
והאוסקר מוענק להאלי ברי, "מונסטר בול".
אלוהים אדירים. אלוהים אדירים.
בשבילי, הערב ההוא היה עצום.
הוא היה אדיר,
לא רק בזכות הניצחון שלי, גם בזכות הניצחון של דנזל
והאוסקר של כבוד של סידני.
ידעתי שהרגע זה ייתן השראה לאנשים רבים.
מעומק לבי, אני מודה לכולכם.
- דנזל וושינגטון "יום אימונים מסוכן" -
במשך 40 שנה רדפתי אחרי סידני, סוף כל סוף הם מעניקים לי את זה.
ומה הם עושים? מעניקים גם לו באותו הערב.
אני זוכר שהוא נעמד.
ו… עשינו כך, ממרחק,
אני מניח שאפשר להגיד שהוא העביר לי את השרביט.
תמיד אלך בעקבותיך.
אין דבר שהייתי מעדיף לעשות, אדוני.
אין דבר שהייתי מעדיף לעשות. יברך אותך אלוהים.
אין עוד מישהו כמוהו ולעולם לא יהיה.
אמרו שסידני פואטייה לא יוצר סרטים.
- עיטור החירות הנשיאותי 2009 -
הוא יוצר אבני דרך של ההתקדמות של אמריקה.
פואטייה אמר פעם שהכוח המניע אותו
הוא הניסיון להפוך לאדם טוב יותר.
הוא עשה זאת ושיפר גם את כולנו קצת לאורך הדרך.
הוא אחד האנשים שבאו לעולם
כדי להניע אותו, כדי לשנות אותו, כדי לזעזע אותו,
כדי להעניק לאנשים מה שהם צריכים
כדי שיוכלו להתקדם ולחולל שינוי בחייהם.
סידני פואטייה הוא כוח חזק ביותר.
ויש משהו נפלא באנרגיה,
סבא שלי לימד אותי שאי אפשר להרוג אנרגיה.
- נלסון מנדלה -
אנרגיה לא נפסקת אף פעם.
כל דבר שסידני יצר נמצא כאן תמיד
ותמיד ימשיך לצמוח.
ו… איזה חיים נפלאים.
ברכותיי, אופרה, מכולנו
על 20 השנים האלה,
ועל האור שהבאת שבוהק ברוך רב כל כך
על אלה שזקוקים לו יותר מכול.
אני חלק מרכזי במורשת שלו
וזה נכון לגבי חייו של כל אדם שהוא נגע בו.
כל אדם שהרגיש משהו נע או נפתח בתוך עצמו
כשצפה בו ב"לאדוני באהבה",
או כשראה אותו ב"נחש מי בא לסעוד",
או ברגע שלו מתגלגל מהרכבת
וממשיך לעמוד לצד טוני קרטיס,
וחשב,
"אדם שחור היה עושה את זה?"
כך אפשר לסכם אותו.
חייו של כל אדם שהוא נגע בהם.
זה כל מה שיש לי להגיד.
אני אוהבת אותו מאוד. אני פשוט אוהבת אותו מאוד.
זה נכון.
חיי היו שונים לגמרי בלעדיו.
עברתי דרך ארוכה.
באמת עברתי דרך ארוכה מאוד.
ואני גאה בזה.
אני כאן כדי להיות…
הבעל הטוב ביותר, הסב הטוב ביותר,
האב הטוב ביותר, סבא רבא הטוב ביותר.
אני מנסה להעביר להם את כל מה שעשוי להיחשב טוב בי.
אני באמת מנסה
להיות טוב יותר מחר
משהייתי היום.
אדם טוב יותר.
לא שחקן טוב יותר, אלא אדם טוב יותר.
וכשאמות אדע שלא חששתי לחיות.
- סידני פואטייה 1927 -2022 -
תרגום: אסף ראביד