Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nem számítottak rá, hogy életben maradok.
Két hónappal korábban születtem.
Amikor megállapították, hogy nem fogom túlélni…
apámnál, mikor hazajött…
volt egy cipősdoboz.
EZ AZ ÉLET
Készültek rá, hogy eltakarítsanak.
Azt hiszem, hogy az életem
nem szűkölködött a csodálatos, hihetetlen fordulatokban.
A világ, amit ismertem, elég egyszerű volt.
Nem tudtam, hogy létezik olyan, hogy elektromosság.
CAT-SZIGET, BAHAMÁK
Nem tudtam, hogy létezik olyan,
hogy a víz egy csövön keresztül bejön a házba.
Megfigyeléssel tanultam meg, hogy milyen a világ.
Láttam állatokat. Láttam madarakat.
És magamnak kellett rájönnöm, hogy mik voltak.
Én voltam a legfiatalabb a gyerekek közül.
És természetesen pokollá tették az életem.
De én voltam én voltam a legfiatalabb,
akit nagyon gyakran otthon hagytak,
amikor a szüleim a földekre mentek.
A szüleim paradicsomtermesztők voltak.
Nagyon kevés iskolai oktatás volt. Nagyon kevés.
Minden, amit tudtam az értékekről, arról, mi a rossz, mi a jó,
arról, hogy én mennyit érek, szükségképpen a szüleimtől jött.
Mindig figyeltem őket.
Azt, ahogy egymással bántak. Ahogy törődtek egymással.
Hogyan viselkedtek a barátaikkal.
Hogyan viselkedtek a faluban élő többi emberrel.
És a lehető leghasonlóbban akartam viselkedni,
mert láttam, mit eredményez a hozzáállásuk.
A floridai kormány embargót rendelt el
a Bahamákról érkező paradicsomra.
Apám vállalkozása tönkrement.
Ezért elküldte anyámat Nassauba, aki magával vitt,
hogy találjon egy megfizethető helyet.
NASSAU, BAHAMÁK
Ahogy a kikötőbe tartottunk, láttam, hogy valami mozog.
És úgy nézett ki, mint egy bogár, ami jött lefelé az utcán.
És megkérdeztem anyámat: „Az mi?”
És ő azt mondta: „Az egy autó.”
Azt kérdeztem: „Mi az az autó?”
És ő elmagyarázta nekem. El voltam ragadtatva.
Ahogy sétáltunk az utcán, üvegablakokat láttam,
mindenféle csodálatos dolgokkal az üveg mögött.
De aztán megláttam egy nőt.
Egy másik nővel szemben állt, aki pontosan úgy nézett ki, mint ő.
És bármit is csinált a nő, a másik is azt csinálta.
Nyilvánvaló, egy tükör volt.
De én nem tudtam… nem tudtam, hogy… hogy léteznek tükrök.
Érted ezt? Nem tudtam, hogy mi az a tükör.
Soha nem gondoltam arra, hogy nézek ki.
Csak azt láttam, ami a szemem előtt volt.
A Cat-szigeten egyetlen fehér ember volt.
Amikor Nassauba mentem, láttam más fehér embereket is,
de ők voltak kisebbségben.
A lakosság 90%-a fekete volt.
Egy csapat sráccal lógtam, akik nagyjából velem egykorúak voltak.
Néhány hónap leforgása alatt
javítóintézetbe került közülük három-négy srác.
És apám arra jutott,
hogy idő kérdése, és bajba kerülök.
A floridai Miamiba küldtek.
Tizenöt évesen hagytam el a Bahamákat ezzel az énképpel.
Életem tíz és fél évét a Cat-szigeten töltöttem.
Aztán volt négy és fél évem Nassauban.
Szóval megérkeztem a floridai Miamiba, tudva, ki vagyok.
És onnantól, hogy leszálltam a hajóról, Florida elkezdte azt üzenni nekem:
„Nem az vagy, akinek hiszed magad.”
CSAK FEKETÉK SZÁMÁRA
Ha a cat-szigeti közösségben nősz fel,
ahol mindenki fekete,
minden, amit ismersz, és amit magad körül látsz, erős,
és jó, és tápláló,
és fekete.
Ott a rassz értelmetlen fogalom.
Mert ez volt a világnézete és a személyes nézete,
ebben a szellemben járt-kelt a világban.
Mindig úgy gondolta, hogy ő az, aki.
És bizony voltak idők, amikor ez bajba sodorta.
A bátyámhoz küldtek, az egyetlen rokonunkhoz, aki ott volt.
Szerzett nekem munkát egy Burdines áruház nevű helyen
Floridában, Miamiban, kiszállítóként.
És akkor mondták, hogy mi a hölgy neve, és…
Szóval felültem a biciklire, és elmentem Miami Beachre.
És odaértem a címre, és odaléptem a bejárati ajtóhoz,
és becsengettem.
Aztán kijött a ház asszonya, és azt mondta:
„Mit keresel te a bejárati ajtónál?”
És én azt mondtam… „Ezt a csomagot hoztam.”
Azt mondta: „Eredj a hátsó ajtóhoz!”
És becsapta az ajtót az orrom előtt.
Hát, zöldfülű voltam ebben a rasszélmény dologban Amerikában.
Egyszerűen nem fért a fejembe.
Miért kell a hátsó ajtóhoz mennem, ha egyszer már ott áll kint?
De becsapta az ajtót az orrom előtt, én meg nem tudtam, mit csináljak.
És végül úgy döntöttem, hogy simán otthagyom a küszöbön.
Miután az este véget ért, hazamentem a bátyámhoz.
Odaértem. Sötét volt.
Közeledem a ház felé. Nincs semmi fény.
Csodálkoztam ugyan, hogy miért van sötét, de odamentem a bejárati ajtóhoz.
A felesége kinyitotta az ajtót, elkapott,
berántott a padlóra,
és becsapta az ajtót.
És én… Kérdezi: „Mit műveltél? Mit műveltél ma?”
Én meg: „Én semmit. Mit csináltam?”
Azt mondja: „Itt volt a klán. Mit csináltál ma?”
Arra jutottam, hogy el kell hagynom a várost. El akartam menni.
Elvittem pár ruhadarabot
a tisztítóba.
Elmentem oda. Teljesen fehérek lakta helyen volt.
Visszafelé odamentem, ami a buszmegállónak nézett ki,
és már nem járt a busz.
Egy autó megállt, és lehúzódott egész közel mellém,
tele volt zsaruval.
És megkérdeztek: „Mit csinálsz?”
Mondtam, hogy csak próbálok visszastoppolni a városba.
„Mit keresel errefelé?” És elmondtam mindent.
Elővette a pisztolyát,
és kidugta a kocsi ablakán.
És egyenesen a fejemhez nyomta.
Oda.
És azt mondta a honfitársainak:
„Mihez kezdjünk ezzel a személlyel?”
Nem a „személy” szót használták.
Azt mondta: „Ha hagyunk elmenni,
szerinted vissza tudsz gyalogolni egészen oda, ahonnan jöttél,
úgy, hogy vissza se nézel? Szerinted menni fog?”
És azt feleltem: „Igen, menni fog.”
Azt mondta: „Ha csak egyszer is hátranézel, akkor lelövünk.”
A következő 50 háztömb alatt,
mindig, ha elmentem egy ablak mellett, csak a szememet mozdítottam,
és láttam, hogy ott a rendőrautó mögöttem.
És ott is maradtak…
egész végig a kis utcáig,
ahol a rokonaim laktak.
És mikor odaértünk, simán elhajtottak.
Pár hónap leforgása alatt
meg kellett változtatnom az egész életszemléletemet.
Kezdtem megtanulni, kinél volt a hatalom.
És tanúja lettem a hatalom gyakorlásának.
Akkor már tudtam, hogy el kell hagynom a várost.
Tudtam, hogy el kell mennem.
Nem tudtam, hogy találok-e valaha
olyan helyet, ami más, mint Florida.
Hallottam néhány sráctól, hogy van egy hely,
ahol teljesen más lehetőségeink vannak.
New York.
Elmentem New Yorkba a Greyhound buszállomásra,
az 50. utca és a 8. sugárút sarkához.
És sétáltam kint az utcán,
és el voltam ámulva ezen a helyen.
És egy afroamerikai srác odajött hozzám.
Azt kérdezte: „Hogy vagy?” Erre én: „Jól.”
Azt kérdezi: „Hová mész?”
Azt kérdeztem: „Megmondanád, hogy jutok el Harlembe?”
Azt mondta: „Ó, persze.”
Azt mondja: „Menj le oda, és szállj fel az A metróra!”
Nagyon kétkedve fogadtam, mert azt mondta: „Menj le oda!
Van néhány lépcső lefelé a földbe.”
Erre én azt mondtam: „Oké.”
Nagyon óvatosan lementem a lépcsőn.
Aztán hallottam ezt a közelgő dübörgést.
És pillanatok alatt jött ez a vonat…
A 116. utcába ért, és én leszálltam.
És követtem a leszálló embereket,
és felmentem a lépcsőn.
És ott voltam Harlemben.
A NAGY ALMA
Bárhova néztem, volt jó pár fekete ember.
Köszöntem, és ők visszaköszöntek.
Rettentő izgatott voltam.
Harlemben sok volt a fekete művész.
KULTÚRKRITIKUS, ZENÉSZ
Tudatosult az emberben a nagyság, ami körülvette.
Tudjátok, Ellington.
Lena Horne. Billie Holiday.
Úgy értem, hogy szupersztárok járkáltak fel-alá.
Más volt akkor egy művész értéke.
Ott voltak az ember előtt, hamisítatlanul.
Így mentek a dolgok abban a korszakban,
ami Sidney Poitier-t várta.
Itt kereste a hírnevet és a pénzt.
- Itt voltam, és kerestem valamit. - Keresett.
Bár ez a keresés elég sokáig eredménytelen volt.
A 49. utca és a Broadway sarkán
volt egy bár és grillétkezde.
A kirakatban az állt: „Mosogatót keresünk.”
Bementem. Azt kérdezte: „Mikor tudsz kezdeni?”
Azt mondtam: „Akár most rögtön.”
És felvett.
Nemcsak munkát kaptam, de esténként négy dolcsit is.
És ehettem.
Amikor befejeztem az első esti munkát,
elmentem a buszpályaudvarra.
BUSZPÁLYAUDVAR ÉTTEREM
Odamentem aludni a vécébe.
Fizetős vécék voltak akkoriban, öt centbe került.
Betettem az ötcentest. És bementem.
Lehajtottam az ülőkét. Ráültem, a lábamat feltettem az ajtóra,
és aludtam.
Kényelmetlenül, mondanom sem kell.
Egyszer egy este
ott ültem pont a konyha mellett,
és újságot olvastam.
És az egyik pincér odanézett és látta, hogy ott ülök.
Mondtam: „Próbálok jobban megtanulni olvasni, mint ahogy tudok.”
Erre ő: „Szeretnéd, ha együtt olvasnék veled?”
Minden este
az a férfi, az a zsidó pincér
odajött, ahol újságot olvastam,
és ott ült velem, amíg tényleg elkezdtem megtanulni olvasni.
Olyan volt nekem, mint egy utazás kezdete.
Ha abbahagyod a küzdelmet, az emberek elmennek melletted.
De ha látják, megdolgozol érte,
valaki megragadja a kezed,
és egy kicsit emel rajtad, annyit, hogy haladhass tovább.
Ez mindig így lesz.
A 125. utcában voltam Harlemben,
és vettem egy újságot, az Amsterdam Newst…
a feketék újságát… mert volt benne egy hirdetési oldal.
Az álláshirdetési oldalon olyan helyek voltak, ahonnan munkát kaptam.
Mosogatói állások, portás állások,
mindenféle más munkák, amiket el tudtam végezni.
SZÍNÉSZEKET KERES AZ AMERIKAI FEKETE SZÍNHÁZ
A másik oldalon ez áll: „Színészeket keresünk.”
És azt mondtam magamban: „Istenem! Színészeket keresnek?
Mit csinálnék színészként?”
Szóval elmentem erre a címre. Bekopogtam az ajtón.
És egy idő után jött egy pasi.
Akkora volt, mint egy hegy. Hatalmas. Frederick O’Neal volt az.
TÁRSALAPÍTÓ, AMERIKAI FEKETE SZÍNHÁZ
Bementem. Felsétáltam a színpadra, és odalapoztam, és így tovább.
És kinyitott egy másik forgatókönyvet. Ott ült a nézőtéren.
És lapozott. Azt mondta: „Most olvasd John szerepét!”
És néztem, és láttam, hogy „John”. És azt mondtam: „Oké.”
„Azt mondta: ’Hova mész?’”
És ő… eléggé ideges és dühös volt,
és kidobott onnan, meg ilyenek.
Azt mondta: „Miért pazarlod mások idejét,
miért nem keresel mosogatói munkát, vagy ilyesmi?”
Ez volt az a pillanat, amikor színész lettem.
Azt mondtam: „Márpedig én színész leszek.
És amikor ez megtörténik, visszajövök, és megmutatom annak az embernek.”
Gond volt az akcentusával,
amikor New Yorkban kezdett, ahogy olvastam.
Megmutatná, milyen volt eredetileg?
Egy olyan mondatot, hogy: „Hazamegyek.”
Gyerekként úgy mondtam, hogy: „Ha’a me’ek.”
Mondták, hogy meg kell szabadulnom tőle, ha színész akarok lenni.
Így hát önállóan megszabadultam tőle.
Vettem egy rádiót 14 dollárért.
És egy bizonyos Norman Brokenshire-t kerestem.
Norman Brokenshire hírolvasó volt.
És csodálatos hangja volt.
ADÁS
Üdvözlöm önöket, hölgyeim és uraim! Hogy vannak?
Norman Brokenshire vagyok.
És folyton az ő hangját hallgattam… És egy idő után ismételgettem.
Tudják, már több mint 25 éve ülök a mikrofon mögött,
és én mondom, nem könnyű munka.
És megváltam az akcentusomtól, majdnem teljesen.
Elmentem, és sze… vettem könyveket,
és megtanultam kihámozni a szöveget, meg minden.
És visszamentem egy meghallgatásra.
És felvettek.
AMERIKAI FEKETE SZÍNHÁZ
A színházat, a színészkedést, a drámaórákat terápiaként használtam.
Azután mentem, hogy a ruházati negyedben dolgoztam,
vagy valahol a 14-18 hely közül, ahol munkám volt.
Esténként jártam órára,
ültem, tanultam, és jeleneteket csináltunk.
Akkoriban, amikor 17-18 éves voltam,
a színészet olyan területet nyújtott, ahol exhibicionista lehettem,
ahol kiadhattam magamból a frusztrációm egy részét,
ahol beleönthettem a zavarodottságomat és egyéb bajaimat
egy fiktív karakterbe.
Úgy éreztem, hogy ez olyasmi, ami kiemel.
Itt sok minden lehetek,
bejutok az élet azon területeire, szociálisan és máshogy,
amelyek akkor tiltottak voltak nekem…
És valahogy elégtételt vettem ezekben az illúziókban.
Mutasd a pofád, bitor!
Mi a neved?
Szerintem az egyik dolog, ami elveszett, az a fekete színház.
A nevem Macbeth.
Úgy a háború utántól egészen a 80-as évekig
a Fekete Színház volt a fekete művészet hangja.
A Fekete Színház volt az előfutára…
ÍRÓ, TÖRTÉNÉSZ
…A Fekete Társulatnak és más remek színházi csoportoknak.
AMERIKAI FEKETE SZÍNHÁZ
És ez olyan hely volt, ahol a fiatal tehetségek színpadra állhattak,
és fejlődhettek.
Mindenki a Fekete Színházból jött.
Egészen a 90-es évekig nem lehetett olyan feketét bekasztingolni,
aki ne fordult volna meg a Fekete Színházban.
Elmentem oda egy meghallgatásra.
HARRY BELAFONTE HANGJA
Amikor odaértem,
láttam azt a meglehetősen mogorva feketét a terem másik végében.
És nem tűnt túl boldognak, hogy lát engem.
Ránéztem, és tudtam,
vetélytársam lesz ez a fickó
egész hátralévő életemben.
Rájöttem, hogy jobb, ha Sidney csillaga után kötöm a kocsimat…
és hagyom, hogy földöntúli élményekhez vezessen.
És én…
Megáll a kés a levegőben.
Apám és Harry között igazi testvéri szeretet volt. Őrületes.
Együtt voltak
az Amerikai Fekete Színház korai éveitől fogva.
POITIER LÁNYA
A legeslegjobb barátok voltak,
aztán néha összevesztek, időről időre összevesztek.
Olyanok voltak, mint egy házaspár. Amikor így…
Különköltöznek. Elválnak. Aztán újra összeházasodnak.
- Időnként nem értünk egyet. - Igen.
És ezt nem viccesen értettem. Néha tényleg nem értünk egyet,
különböző témákban.
De eszmét cserélünk ezekben a témákban, tudod.
Nagyon sokat tanultam ettől az embertől a 26 év alatt.
Gyanítom, hogy azért ő is tanult tőlem pár dolgot.
Művészek vagyunk. Van egóm nekem is, és neki is.
Mesélj, édesem!
Szóval…
Tizennyolc éves voltam, jöttem ki a Birdlandből…
és megláttam Sidney-t, Harry Belafontét és Marlon Brandót.
Ó, apukám, ez igen! Élő történelem. Történelem.
Vadak voltunk. Mindenki vad volt akkoriban.
Egyszer jóban voltak, másszor veszekedtek.
Közel kerültek egymáshoz. Szorosan együtt maradtak.
Együtt dolgoztak.
És továbbra is fújtak egymásra.
Azóta is fújnak.
A Fiatalságunk napjai című darabot csináltunk.
És Sidney Poitier volt a beugróm.
Természetesen ingyen dolgoztunk.
És volt egy munkahelyem.
Én voltam egy gondnok segédje.
Egyik este előadást tartottak.
Harry Belafonte volt a főszereplő. Fel kellett volna lépnie.
Emellett kukás is volt akkoriban.
És behívták egy műszakra, amit el kellett vállalnia.
És így apám, mint beugró, átvette a helyét.
És történetesen ott volt egy broadwayi producer
a közönségben aznap este,
azt hiszem, Lüszisztraté szerepére keresett valakit.
És apámat kasztingolta be.
Szerintem Harry valószínűleg eléggé kiakadt emiatt.
A 20th Century Fox ügynököket küldött keletre,
hogy színészt szerezzenek.
Látták Sidney Poitier-t.
És elvitték Kaliforniába,
próbafelvételt csináltak, a többi történelem.
Mindig, ha elragadtatja magát, szólok, hogy maradjon szerény,
mert a karrierjét a szemét hozta.
Ettől keserű lehetne az ember, ha nem jött volna be neki ennyire,
mint azóta neked.
Elég jól összehoztam, és keserű vagyok.
- Üdv, Lefty! - Üdv, Luth!
Nézzenek oda! Téged kerestelek.
NINCS KIÚT
A karrieremet Joe Mankiewiczcel kezdtem.
RENDEZTE
- Üdvözlöm, Brooks! - Jó estét, Doki!
Filmet akart csinálni az amerikai feketékről.
És nagyon érdekes film volt. Az első a maga nemében.
Egy fiatal fekete orvost játszottam egy Los Angeles-i kórházban.
Dr. Brooks vagyok.
Igen, mondták, hogy itt lesz.
Nagyon rázós cucc volt.
Ő nem kell. Fehér orvost akarok.
Majd lekapcsoljuk a villanyt. Ugyanolyan lesz.
- Nincsenek jogaim? - Nincsenek!
Voltak olyanok a szakmában,
akikben nem volt annyi bátorság,
hogy egy ilyen filmet csináljanak a feketékről.
Megvolt a szokásos menete,
ahogy a feketéket a legtiszteletlenebb módokon használták.
Persze, meg tudom enni a krumplipürémet kés nélkül, és…
- Elég a badarságból! - Én…
A 40-es évekről beszélünk,
amikor ha filmezel, akkor viccesnek kell lenned.
Stepin Fetchit.
Mantan Moreland.
Ó, Mr. Bill, tényleg muszáj? Itt maradhatok magával?
Nem. Érti, hogy ez esetleg rossz példát mutat a többi szolgának.
Hát persze hogy nem.
Azok voltak az igazi sztárok… A koruk fekete csillagai.
Ha nem vagy vicces, nem dolgozol.
Mantan Moreland, Stepin Fetchit és Hattie McDaniel.
Tudtam, hogy ha megjelentem, milyen fájdalmas lehetett nekik,
hogy olyanokat mondtam, és úgy viselkedtem, ahogy.
Jeff, te vagy a leglustább ember, akivel találkoztam.
Ó, Mr. Frank, nem vagyok én lusta. Csak lazítóztam.
Hollywood igazán érzéketlen hely volt,
amikor a feketékről volt szó.
Várjatok! Ne hagyjatok itt!
Hattie McDanielt 1939-ben jelölték,
és 1939-ben meg is nyerte.
Tudtam, hogy nem engedték be a szállodákba, meg minden.
POITIER LÁNYA
És tudtam, hogy cselédet játszik,
méghozzá ragyogóan,
és ennél többet nem is várnak a hozzá hasonlóktól.
Szeretném megköszönni…
Nem hiszem, hogy Sidney játszott volna „alárendelt” szerepet.
Nem düllesztette ki a szemét.
Nem szegte le a fejét.
Soha nem mondott semmi vicceset.
Egy embert nézel, egy olyan világban,
ahol nem lehet sok mondanivalója.
És kiderül, hogy igenis van.
Ha egy kórházban meghal valaki, egyből gyilkosságnak kiáltják ki.
De az más, ha miattam mondják.
Ne legyen más! Orvos vagy.
Nem egy orvost kiáltanak ki gyilkosnak. Hanem egy niggert.
A mozi megváltozott aznap, amikor megjelent a vásznon.
Tudod, mire gondolok?
Soha nem láttak még így egy tesót.
Ő… Igen. Vagyis
olyasmit formált meg, amire még nem volt példa.
Voltak dolgok, amik hajtottak.
Nagyon szegény családból származom. Nagyon szegényből.
Egy szegény, tanulatlan karibi családból származom.
És az én szegény, tanulatlan családom a Karib-szigeteken úgy nézett Amerikára,
mint ahol a pénz az utcán hever.
És ha már összeszedtél valamennyit, haza is kell küldened egy keveset.
És mivel nem tudtam vagyonokat hazaküldeni,
kialakult bennem egy szörnyű, neurotikus hozzáállás a hazám felé.
El… elvágtam magam tőlük.
Nem írtam, mert… nem tudtam… semmit nem tudtam a borítékba tenni.
Nagyon mélyen szereti és tiszteli a szüleit,
és azt hiszem, ez mindig is nyomasztotta őt egy kicsit,
hogy nyolc évet távol töltött.
Most találkoztam először a szüleimmel nyolc év után.
A család össze tudott jönni egy nassaui moziban,
hogy megnézzék az első filmet, amit csináltam, a Nincs kiutat.
Igen, nagyon fontos.
A szüleim
akkor láttak életükben először filmet.
Biztos olyan volt nekik, mint egy káprázat. Egy álom.
Nem tudom, mennyit fogtak fel abból, hogy mi is ez.
Teljesen el voltak ragadtatva.
Ilyeneket mondtak lelkesedésükben, hogy: „Az az én gyerekem!” Meg minden.
A kezdeti sikertörténet után visszatértem Harlembe mosogatni.
A visszaesés ellenére
még mindig hittem magamban, és hittem a jövőben.
Mindkettőben eléggé hittem ahhoz, hogy elvegyem a gyönyörű, fiatal Juanitát…
1950. ÁPRILIS 29.
…és próbáljam folytatni az életemet.
Hamarosan megszületett az első gyermekünk,
és aztán úton volt egy másik is.
Azt hiszem, hogy anyám igazi optimista,
apám pedig egy kicsit pesszimista volt.
De az anyám optimizmusa átragadt rá.
És az, hogy anyám képes volt olvasni az emberekben,
ez lenyűgözte apámat.
És az a tény, hogy anyám feltétel nélkül szerette az embereket,
megragadta a képzeletét.
Én voltam az egyetlen lány, és az egyetlen fekete ember
az osztályomban a Columbia Egyetemen.
Két nehezékem is volt, szóval…
Írtam egy esszét
a fekete-fehér helyzetről az Egyesült Államokban.
Azt kérdezték: „Honnan szedted ezeket a gondolatokat?”
Azt feleltem: „Az emberektől, akik megélték.”
Amikor találkoztam Sidney-vel, még csak a harmadik osztályt végezte.
Folyton csak tanulni akart.
Tudni akart mindent,
mindenről, ami a fejében járt.
És én mindig próbáltam mondani neki mindent,
olyasmiket, amikről úgy éreztem, hogy nem tudja,
ami segítene neki, ha tudná.
Akkor elkezdhetné érezni és reagálhatna
a filmekre, amiket felajánlottak neki.
Azt mondtam: „Nem minden szól a pénzről.”
Szerepet ajánlottak neki egy filmben. Azt hiszem, Marty Baum.
POITIER LÁNYA
És visszautasította.
Marty Baum pedig így: „Sajnálom. Nem értem.
Több pénzt kapnál érte, mint amennyit egy év alatt keresel.”
A második lányom születése előtt voltunk.
A második gyermekem.
És nem volt rá pénzem.
A PHENIX CITY-I TÖRTÉNET
Egy gondnok szerepére hívtak,
ami… nincs rossz abban, ha valaki gondnokot játszik.
De ebben a konkrét forgatókönyvben egy gyilkosság történt.
És a gyilkosok, vagy az emberek, akik tudtak a gyilkossá…
vagy akik kapcsolatban álltak a gyilkosokkal,
úgy érezték, hogy én, a gondnok, szemtanúja voltam.
A történetben a gondnok lányát gyilkolják meg,
és a gondnok nem tud hova fordulni, hogy kibeszélje,
mit érez a lány fűbe dobott teste miatt.
Nem változtatták meg a szöveget,
hogy valamilyen reakciót adhasson.
Erre ő azt mondta:
„Reginald Poitier soha nem hagyná,
hogy az egyik gyermekét kidobják a fűbe,
és ő még csak ne is mondhasson semmit.”
Biztosra akart menni, hogy bármit is csinál az életben…
POITIER LÁNYA
…az jó fényt vessen az apjára.
Azt mondta, hogy amikor felnézett,
és meglátta a nevét a vásznon vagy a kiíráson,
az nem az ő neve volt. Az apja neve volt.
Nem játszhatom el,
ha annak a férfinak a fia vagyok, akinek tartom.
Nem játszhatom el,
ha anyám az anya, akinek hiszem.
És ezért visszautasítja.
Elutasítja, és elmegy, és kölcsönt vesz fel,
hogy tudjon fizetni a kisbabája születésekor a kórházban.
Azt tette, amit tennie kellett…
POITIER LÁNYA
…és nem annyira azért, mert az emberek ezt várták tőle,
hanem mert ezt várta saját magától.
Az értékeimhez való hűségem anyámtól ered.
És apámtól.
Először lebukni, aztán fedezéket keresni!
A második világháborút követő hidegháborúban
Amerika paranoiás volt a kommunizmussal szemben…
ÍRÓ, TÖRTÉNÉSZ
…ami hatással volt az amerikai élet minden területére.
A kommunista alvilág irányította az ügynökeit,
hogy beszivárogjanak Hollywoodba,
és mindent elkövettek, hogy megmérgezzék a vásznat.
Ők ellenségek! Ők nem amerikaiak.
- Homoszexuálisok. - Így van!
- Kommunisták! - Azok!
Ezek kommunisták!
Ha csak egy kommunista lenne a Külügyminisztériumban,
az is eggyel több lenne, mint kéne.
Emlékszem azokra az időkre, mert épp akkor kerültem be
a Howard Egyetemre.
Láttam a McCarthy-meghallgatásokat…
ANDREW YOUNG NAGYKÖVET POLITIKUS, AKTIVISTA
…az első televízión, amit életemben láttam,
ami a kollégium társalgójában volt.
Nagyon ijesztő volt.
A hűségeskü követelménye
egyre inkább elterjedt a kormányban
és az egész országban.
VÉDJÜK ORSZÁGUNKAT A KOMMUNIZMUSTÓL
Listák készültek a lehetséges kommunistákról vagy szimpatizánsokról.
Nagyon sok ember fennakadt, Paul Robeson volt az egyik.
Moszkvából még mindig meggyőződéses kommunistaként tért vissza?
Hogy kérdezhet ilyet? Honnan veszi ezt?
- Senki sem tudja. - Az?
- Visszautasítom a kérdést. - Elnézést!
Átfogalmazná, kérem? Igen.
Paul Robesonnál nem volt
jelentősebb alakja az afroamerikai kultúrának a 30-as években.
A fekete szórakoztatás csúcsán állt…
POITIER ÉLETRAJZÍRÓJA
…aminek olyanok, mint Poitier és Belafonte
a részei lettek.
És ők nagyon csodálták Paul Robesont.
Amerika a nyakába lihegett,
mert támogatta a munkásosztályt.
„Igen, de azok kommunisták.” Na és?
Robeson érdekes kettős mintát nyújt
Poitier-nek és Belafonténak,
hogy a vonal melyik oldalán fogsz tovább harcolni.
MR. TRUMAN NE PÉNZELJE A SZEGREGÁLÓ ÁLLAMOKAT
Robesont feketelistára tették, és nemcsak ennyi,
de amikor Európába mehetett volna,
akkor a kormány bevonta az útlevelét.
Láttuk, hogy az emberek mennyire harcolnak a szabadságukért,
hogy ha nem adják meg nekik, akkor elveszik.
Szóval Sidney látta, milyen tiszteletlenül bántak Paul Robesonnal,
és hogy mennyi zaklatás érte.
És ha valami ilyesmit látsz…
az egyféle… útiterv is lehet.
Igen, hát csak próbálj figyelni, Santini!
Én figyelek.
TÁBLADZSUNGEL
Hé, Miller! Gyere ide! Beszédem van veled, Miller.
Milyen film volt a Tábladzsungel?
RENDEZTE
Hűségesküt írattak alá.
- Többször is. - Miért?
RÁDIÓINTERJÚ STUDS TERKELLEL
Talán főleg azért, mert ismertem Paul Robesont,
és a csodálatomat nem rejtettem véka alá.
Úgy tűnt, hogy ez elég volt, hogy gyanús legyek.
Na, ne szerénykedj itt, Miller!
Tudod, hogy okosabb vagy,
egy kicsit eszesebb a többieknél.
- Én? - Igen.
És minden osztálynak kell egy vezető.
Poitier megjelent a Counterattack hasábjain,
ami ilyen konzervatív értékek éber őreként…
POITIER TÁMOGATJA A KOMMUNISTA FRONT ÜGYEIT
…mindenféle balos megnyilvánulás végére járt
az amerikai közélet figuráinál.
Nyilvánvaló, hogy valaki figyelte Poitier-t az 1950-es években.
Abban az időben a filmkészítés politikája
megkövetelte ezt, hogy ha dolgozni akartál,
akkor nagyon jóban kellett lenned
minden olyan hatalommal, akik feketelistákra tettek embereket.
Nemet mondtál.
Gyerünk, okos fiú!
Hé, várj! Rám gondol.
Veszélyeztetted a karrieredet és mindent.
Igen, nos, vannak olyan dolgok, amikre nemet kell mondanod.
Az integritásom fontosabb volt, mint a politika.
Ez bátor dolog. Mikor minden kockán forgott…
Feketelistára kerülhetett volna.
Csak elképzelni tudom, hogy milyen lehetett azokban az időkben szót emelni.
Apám minden tanításából
a legmaradandóbb az ember igazi mértékéről szóló volt.
Az igazi mérték az volt, hogy milyen jól gondoskodott a gyermekeiről.
És ez megragadt bennem, mintha az agyamba vésődött volna.
Nem tudtam, hova megyek legközelebb,
de tudtam, hogy a kudarc nem lehet opció.
Ekkor hívott Richard Brooks,
hogy csináljuk meg a Valami értéket Kenyában.
És onnan kezdve szárnyalt a karrierem.
Mondtam magamban: „Ébredezik ez az ország,
és kezdi felismerni, hogy egyes változások elkerülhetetlenek”?
FEHÉREK VÁRÓTERME BELFÖLDI UTASOK
Nem, nem mondtam.
Amikor egy néger gyerek bemegy az iskolába,
minden rendes, magára valamit adó, szerető szülő
vigye el a fehér gyermekét abból a romlott iskolából!
Ez volt még az 50-es évek Amerikájában…
FEKETE GALÉRIA
…olyan Amerika, ahol
egy ilyen karrierről soha még csak nem is álmodtak.
Ez még soha nem történt meg a filmipar történetében.
Egy fekete főszereplő.
A MEGBILINCSELTEK
Hallottad, mit mondott, nigger. Akkor pofa be!
RENDEZTE
Ha még egyszer niggernek szólítasz, Joker, akkor megöllek.
Csak rajta!
Vigyázz!
Mindig azt gondoltam, hogy nagyszerű kapcsolat van
a zsidók és a feketék között.
Amikor láttam A megbilincselteket, Tony Curtist, a zsidót,
és Sidney Poitier-t, aki fekete volt…
És volt ez kémia a két, mondjuk, megbilincselt nép közt.
Ismerjük, benne van a DNS-ünkben.
A megbilincseltek. Az volt a legelső, amit láttam.
És azta, iszonyú hatásos volt.
A mai napig emlékszem, azt mondta Tony Curtisnek:
„Engem is szurkál egy tű. Ne hívj úgy, hogy ’kölyök’!”
Igen. Engem is szurkál már egy tű.
Joker, ne hívj többet úgy, hogy „kölyök”!
Akkor láttam először,
hogy egy fekete férfi megmutatja az erejét, és tiszteletet követel
egy fehértől egy filmben.
Az a pillanat a filmben, amikor Sidney meghozza a döntést…
hogy feláldozza a lehetséges szabadságát…
Gyerünk!
Nem tudom megcsinálni!
…hogy megmentse a fehér barátját…
…amit a feketék még mindig nem szeretnek és nem hisznek el.
A varázslatos fekete pillanat,
ami alapvetően egy klisé…
A megbilincseltek az egyik legjobb példa
hogy egy fekete karakter feláldozza a jóllétét,
vagy kockáztat valamit,
vagy kitér az útból,
hogy segítsen egy fehér karakternek a baj pillanatában.
És ez évekig hatalmas fordulat volt a hollywoodi történetmesélésben.
Számukra ez az egy módja volt annak,
hogy megmutassák a fekete emberek emberségét és empátiáját,
még a küzdelmeik ellenére is.
De a fekete emberek számára úgy tűnt: „Hú, micsoda gazemberek!”
Egy kicsit megkérdőjeleztem.
„Mit tettem volna?” Tudod?
Valószínűleg leugrottam volna.
Keresztülmentünk mindezen összeláncolva.
Nem engedlek el egymagadban.
James Baldwin beszélt a műsorban.
„A megbilincseltek? A középosztálybeli fehérek imádták,
de a külvárosban a feketék
kiabáltak: ’Szállj vissza a vonatra, te bolond!’”
Mit reagálsz erre?
Erre én semmit.
Figyelj, ez a mozi akkoriban forradalmi film volt!
- Az volt. - Tudod?
Még ma is forradalmi film.
Jól csináltuk, Joker.
Igen.
A megbilincseltek volt az a film,
ami segített úgy meghatározni Sidney Poitier-t, ahogy ismerjük,
hihetetlenül erőteljes színészként.
Tony Curtis mellett, a nevük a film címe fölött jelent meg,
ami annak jelképe volt, hogy valaki igazi hollywoodi főszereplővé vált.
A MEGBILINCSELTEK
Apámat és Tony Curtist is Oscar-díjra jelölték.
Ez volt az első alkalom, hogy egy feketét Oscarra jelöltek
Hattie McDaniel óta.
Az, hogy apám hazajött ezzel a plakettel,
amin az állt, hogy őt jelölték, amit kitehetett a falra,
nagy dolog volt számára.
A médiafigyelem dömpingje,
az életrajzi cikkek, a magazinok címlapja…
Az Ebony magazin címlapjára került. Egyértelműen sztárrá lépett elő.
Sok szempontból gyönyörű volt.
Először is, milyen mosoly az ilyen?
Talán csak Brandóé. De tényleg.
Sidney szépségének egy része,
hogy olyan, mint egy két lábon járó joruba maszk.
Tudod, mire gondolok? Mint a benini bronzok.
Annyira szoborszerű!
Olyan volt, mint egy gyönyörű teremtmény.
Sidney Poitier felesége akartam lenni. Tudod, hogy értem?
Határozottan ilyennek képzeltem a tökéletes fekete férfit.
Sidney meggyőződéses volt.
És megértette a képi világ, a képek erejét.
Láttam embereket sírni.
Láttam nőket elájulni.
Láttam a férjüket elájulni.
Láttam, hogy valahogy mindenki elolvad a jelenlétében.
Olyan elegáns volt, olyan szoborszerű!
Olyan volt, akire azt mondják: „Hű!” A mozisztároknak ilyeneknek kell lennie.
A NAPFÉNY NEM ELADÓ
A napfény nem eladót csináltam 1959-ben. Jól megismertem Sidney-t.
Jól megismertük egymást.
Minden fekete olvasta A napfény nem eladót,
mert az egyik olyan mű volt, amit elolvastunk,
miután hagytak fekete dolgokat olvasni a suliban.
Sidney vett nekem egy nercbundát vagy ilyesmit.
És én mondtam: „Nem kell nekem nercbunda.
Én csak szeretnék…”
Szóval visszavittem a boltba, és megkaptam a pénzt,
és befektettem A napfény nem eladóba.
És én voltam a legnagyobb befektető
abban a darabban, amit a Broadwayn játszott.
Már játszottam előtte a Broadwayn.
Nem tudtam, hogy jó lesz-e.
Jónak érződött.
Az első felvonás szünetében, amikor lement a függöny,
egy pisszenés sem volt.
Azt hittük, bukás.
Mire eljutottunk a második szünetig,
a közönség annyira beleélte magát, hogy mire a darab véget ért,
volt egy…
Egy kis friss levegő, egy sikoly, egy „Bravó!”
Elképesztő volt.
Biztosan tudtam, hogy színésznek születtem…
A LEGJOBB DARAB A N.Y.-I DRÁMAKRITIKUSOK DÍJA
…ahogy lement a függöny a premier után.
A felgyülemlett kétségek után,
a szerencsés találkozás óta
köztem és az úriember között az Amerikai Fekete Színházban,
amikor kidobott, és becsapta az ajtót,
azon az estén biztosan tudtam,
hogy épp most avattak be hivatalosan az igazi hivatásomba.
Színész voltam.
A NAPFÉNY NEM ELADÓ
Nekem vannak terveim.
Fenekestől felforgatnám a várost.
Érted?
RENDEZTE
Aztán a következő évben elkészült film,
amivel a darab eljut a nagyközönséghez.
Ez vitathatatlanul Poitier legvibrálóbb alakítása.
És nem véletlenül egy afroamerikai által írt szerep
a korai polgárjogi mozgalom viharaiban,
ellentétben sok szerepével,
amelyeket fehér, férfi, liberális forgatókönyvírók írtak.
Lorraine Hansberry úgy tud
hitelességet adni a fekete létnek,
ahogy egy hollywoodi forgatókönyvíró sem.
- Tudom, elfoglalt vagy. - Walter, kérlek!
Nincs elfoglaltabb, mint a fekete egyetemista
a fehér cipőjében.
Ó, Wally!
Folyton a könyveiddel látlak,
rohansz az előadásra.
Mit tanultok ott? Mivel tömik a fejeteket?
A lehetőségek plafonja, ami… ami a feketéknek volt,
és különösen ami az agresszív, fiatal fekete férfiaknak volt akkoriban…
Itt van. És te… Ő tényleg ezt testesíti meg.
Szóval, nincs óriási különbség A napfény nem eladó Sidney-je
és, mondjuk, a Fekete vidék srácai között.
A keserűségtől elment az eszed.
És te? Nem vagy keserű?
Mert nem éred el a csillagokat?
Hozzád beszé…
Keserű?
Vulkán vagyok. Hangyákkal körülvett óriás vagyok.
Hangyákkal, akik nem értik, mit mondok. Na?
A pillanat megteremtésének művészete, és tudni, hogy mit fogsz csinálni,
és tudni, hogy hol lesz a kamera,
megtanulni a mozdulatokat.
Mindent alaposan kitalált.
Nagyon nehéz nem utánozni ezt az embert.
PÁRIZS BLUES
RENDEZTE
Amikor először találkoztam Sidney-vel,
elég fiatal voltam,
mert ő és Diahann nagynéném együtt voltak.
Szóval ötéves voltam.
Erről a kapcsolatról csak akkor tudtam meg többet,
amikor elolvastam Sidney könyvét, már sokkal idősebb koromban,
mert Diahann néni nem igazán beszélt erről akkoriban.
Ahogy idősebb lettem, beszélgettünk,
amikor már helyénvaló volt.
Meglepődtem, mert nem tudtam, hogy ilyen volt.
Nagyon sok érzés volt benne.
- Gyönyörű vagy. - Igen?
Igen.
Gyönyörűnek érzem magam tőled.
Veled nem érzem magam átlagosnak.
Nagyon-nagyon különlegesnek érzem magam.
Ez egy nagyon szexi film.
A fekete-fehér gyönyörű.
Párizs, a város gyönyörű.
Ezekben a barlangokban… Ezekben a dzsesszbarlangokban, tudod?
Ott van Paul Newman.
És ott van a nagynéném, Diahann,
aki a leglenyűgözőbb nő, akit látni ebben a filmben.
Ő és Diahann Carroll az egyik legszebb pár
a filmtörténelemben.
Ballonkabátban vannak,
és éjszaka sétálnak Párizsban.
És a polgárjogi mozgalomról és a szerelemről viccelődnek.
Itt maradsz egy darabig Párizsban, nyújtózol kicsit.
Leülsz ebédelni, anélkül, hogy megvernének.
És egy nap felébredsz, átnézel az óceánon, és azt mondod: „Kinek kell ez?”
Miközben Poitier szimbólummá válik az egész országban,
személyes válságon is átesik.
Egyfelől
erős kötődést és szerelmet érez Diahann Carroll iránt,
amit hiányol a házasságából.
Másfelől apa.
És ott vannak apjának, Reginald Poitier-nek a tanításai,
miszerint annyit ér, ahogy a családjáról gondoskodik.
Elhagyja ezeket az értékeket, ha belemegy ebbe a viszonyba?
Nem tudlak elengedni.
Akkor gyere velem!
A Párizs blues forgatásának végén
még mindig ingadoztak.
Nem tudták, mi a következő lépésük.
Nem tudták, hogy együtt maradnak-e.
Nem tudták, mit csináljanak a szélesebb családi helyzettel.
Sok dolga volt. Azt mondta, el kell mennie.
Nem tudott kint maradni a házban,
mert lakást kellett szereznie, hogy írni tudjon.
Mert akkoriban írt, és így tovább.
És persze kiderült,
hogy másról volt szó,
és nem arról, amit mondott.
Freedom Now Mozgalom, figyelem!
EMBERI JOGOKAT AKARUNK! CSATLAKOZZ A MENETHEZ!
Felszólítunk minden polgárt, vonuljon Washingtonba!
Menjen repülővel, autóval, busszal!
A MUNKAHELYEKÉRT ÉS A SZABADSÁGÉRT!
Bárhogy, ahogy oda tud jutni.
MINDENFELŐL ÖZÖNLENEK
A feketék ugyanazt akarják, ami a fehéreknek megvan.
Minden jogukat.
Szabadság!
WASHINGTONI MENETELÉS
A menetelés egész célja, hogy demonstrálják támogatásukat
Kennedy elnök emberi jogi törvénye mellett.
Valójában egy déli fekete mozgalom voltunk
egészen 1963 augusztusáig.
EGYÜTT ÉLNI ÉS DOLGOZNI
És nemcsak dr. Kingnek volt egy álma
a déli afroamerikaiak számára,
de jelen voltak a hollywoodi sztárok is.
Harry és Sidney Poitier világeseménnyé tették.
Még azelőtt, hogy Martin Luther megszólalt volna.
Dr. King nem ismerte Marlon Brandót.
Nem ismerte Paul Newmant.
A hollywoodi sztárok, akik dr. King mozgalmával meneteltek.
És ott volt Sidney és Harry. Ez volt a kapcsolat.
Észrevettem, hogy ma egész álló nap
az összes beszédben, az összes plakáton
azt a szót láttam vagy hallottam ismétlődni, hogy „most, most, most”.
- Folyamatosan. - Most!
A sürgető érzés, ami ma nyilvánvaló, bennem is forrt
az elmúlt évek zömében.
Legalábbis azóta, mióta a felnőttkoromba léptem.
Elkezdett érdekelni a polgárjogi küzdelem
a túlélés szükségszerűsége okán.
És azt hiszem, az érdeklődésem sok éve kezdődött,
bár nem volt olyan intenzív, mint manapság.
Uraim, azt hiszem, legfőbb ideje…
Sidney aktivizmusa nem csupán lenyűgözött,
de egyben inspirált,
mert azt gondoltam: „Ez nekem is megy. A magam módján.
Meg kell találnom a módját, de menni fog.
Felszólalhatok. Használhatom a hangom.”
Óriási túlerővel vette fel a harcot.
Tudta, nekiesnek majd az emberek, hogy:
„Ki vagy te, hogy felszólalj?”
Nem igazságos.
Meghallották a hangját. Joga volt használni.
Kiérdemelte, hogy meghallják.
És az, hogy színész, nem jelenti, hogy nem emelhet szót.
Az átlag amerikai szemével, sajnos,
lehetetlen volt, hogy meglássanak.
Olykor kiborultam miatta,
mert ez azt jelentette, hogy képtelen vagyok megváltoztatni azt,
ahogy a feketéket használták, ahogy bántak velük.
Azon a ponton Hollywood nem állt készen
egynél több fekete sztárra.
Egy fekete sztár volt. Meg még pár fekete színész.
PRIVÁT PARTI
De a legtöbbször nagyon konzervatív ipar volt,
amit a jelenbe kellett rángatni,
ami sok idejükbe telt.
Senki nem egyengette az útját, nyilván,
a következő Sidney Poitier-nak, érted?
Sidney olyan… Összetett egész volt.
Létezett a Sidney Poitier-egység. Olyan volt, mint egy mátrix.
És ahogy a rasszizmus működik,
tényleg ilyen hegylakós dolog.
Ott volt nekünk Sidney.
Mire kéne nekünk a többi fekete?
Rasszizmusellenes katona volt, aki vezette a hadsereget mindenki másért,
de neki igazán és teljesen megadatott, hogy ne a bőrszíne alapján határozzák meg.
És nem ellenállásból vagy magyarázatként mondta.
Csupán tényként.
Annyi minden volt bennünk és körülöttünk,
ami közrejátszott abban a néhány változásban, amit elértem,
a néhány döntésemben!
És néhány ezekből a döntésekből
nem csupán az élet kijelzőtáblájának bámulása volt, hogy:
„Ezt kéne tennem. Ezt szándékozom tenni.”
Nem. Az ember
az őt vezető értékek szerint él.
NÉZZÉTEK A MEZŐ LILIOMAIT!
RENDEZTE
A Nézzétek a mező liliomait! kis költségvetésű volt,
amolyan szerény történet egy fekete ezermesterről,
aki az amerikai délnyugatra érkezik egy apácazárdába,
és segít nekik egy templomot építeni.
Isten jóságos. Küldött nekem egy megtermett, erős férfit.
Nekem egy szót sem szólt, és nem küldött sehova.
Csak erre jártam.
Én 63-ban hatéves voltam.
Mondtam magamban: „Sidney, menj onnan! Mit vacakolsz velük?”
„Ülj be az autódba!” És én…
vagyis ezt gondoltam hatévesen.
Azt mondta: „Nem tudnak eleget fizetni. Az semmi, amit ajánlanak.”
Én meg: „Sidney, tudod, mit tehetnél?
Ne fizetésért csináld meg ezt a filmet,
hanem a tulajdon egy részéért!”
Ő erre: „Ez eszembe se jutott.” Én meg: „Gondold át, és rájössz!”
A szerepet először Belafontének ajánlották.
Visszautasítja, mondván:
„Ennek az embernek nincs kapcsolata a szélesebb világgal.”
Szörnyű film. Szörnyű.
HARRY BELAFONTE HANGJA
Nem olvastam rémesebb filmet.
Széles mozdulattal dobtam vissza.
És Sidney Poitier elvállalta a szerepet.
Csodálatos volt ebben a filmben.
Harry énekelt is. Volt egy másik karrierje.
Jól ment neki a szekér.
Neki belefért, hogy visszadobjon dolgokat.
Visszautasíthatsz dolgokat… tudod, ha ki van fizetve a házad.
Nem cikizni akarom Harryt, de Harry nyomta a „Day-O”-t.
Oké?
Amikor a Helló, Dolly!-tcsináltuk,
én a Broadwayen dolgoztam Pearl Bailey-vel.
És mindig, ha eljött a műsorra valaki, aki volt valaki,
akkor Pearl felhívta a színpadra.
És akkor együtt…
Úgyhogy felvitte Sidney-t, amikor eljött.
És mondta neki: „Gyerünk, Sidney! Csináljuk!”
Mire ő: „Én nem tudok énekelni!”
Oké. Akkor kezdjük!
Mire Pearl: „Miről beszélsz?
Láttalak a Nézzétek a mező liliomait!-ban.”
Mire ő: „Az nem én voltam!”
Most együtt!
Ez az kis költségvetésű film idővel felépíti a közönségét.
Eltalálja az ország egy bizonyos hangulatát.
És ezzel különösen
nagy megbecsülésre talál Poitier karaktere, Homer Smith,
és Poitier alakítása.
Ez a nagyon édes, szerethető stílus, amit hoz a filmbe.
És egyszerűen elkapja a megfelelő hangulatot.
Ez az a fajta szerep volt,
egy szerethető, csodálatos, felemelő karakter,
akiben fellelhető a tükörképe
minden emberi lény jobbik énjének.
OSCAR-GÁLA
Hollywood nagy estéje.
Most 36. alkalommal a szórakoztatás fővárosában
elismerik az év legjobb művészeit és eredményeit,
a hőn áhított Oscar-díj átadásával.
Én még csak tízéves gyerek voltam Milwaukee-ban.
Nézem ezt a dolgot, amit Oscar-díjátadónak hívtak,
és látod, ahogy az emberek limuzinokban jönnek, meg minden.
És minden alkalommal, amikor fekete ember volt a tévében,
emlékszem, hogy szó szerint körbetelefonáltam:
„Színes bőrű van a tévében, színes bőrű!
Színes bőrű. Kapcsold be!”
Én meg lemaradtam róla, bármi is volt.
A legjobb színészi alakítás jelöltjei
Albert Finney a Tom Jonesban,
Richard Harris az Egy ember árában,
Rex Harrison a Kleopátrában,
Paul Newman a Hudban,
és Sidney Poitier a Nézzétek a mező liliomait!-ban.
A nyertes Sidney Poitier a Nézzétek a mező liliomait!-ért.
Amikor kimondták a nevemet,
felugrottam, és mondogattam:
„Nyertem!”
Hát, nem bírtam megállni.
Önkifejezés is volt,
de ugyanígy szólt
azért a rettentő sok emberért.
El tudod képzelni?
Ez még a polgárjogi törvény előtt volt.
El tudod képzelni a döbbenetet a teremben?
El tudod képzelni a puszta örömöt, a varázslatot,
és valami teljesen istenit, ami abban a pillanatban történt,
ami minden mást felülmúlt, ami a feketék között történt?
Mr. Poitier az első fekete bőrű, aki megnyeri a legnagyobb díjat,
és a bejelentést a közönség nagy örömmel fogadta.
Fordulópont volt,
valódi fordulat,
abban a Hollywoodban, mely úgy döntött,
hogy minket, feketéket teljesen másmilyennek mutat,
mint amilyenek voltunk.
Mivel hosszú út vezetett eddig a percig,
így természetesen adósa vagyok
megszámlálhatatlanul sok embernek.
Számomra ő jelentette a fekete reménységet.
Onnantól nekem ő jelentette a fekete reménységet.
Emlékszem, hogy tisztán éreztem,
hogy ha ez megtörténhet egy színes bőrűvel,
akkor vajon velem mi történhet meg.
Csak annyit tudok mondani, hogy rettentően köszönöm.
Sok emberért ért a csúcsra,
nemcsak az utána következőkért,
de a szüleiért és nagyszüleiért is,
és visszamenőleg egészen a rabszolgaságig.
Képzelhetjük, hogy ők mit éreztek, amikor „megcsinálta.”
NASSAU, BAHAMÁK
Ahhoz, hogy az első fekete, az első bahamai lehess,
aki megnyeri a legjobb színész díját
egy olyan korban, amiben ez gyakorlatilag lehetetlen,
százszor jobbnak kellett lenni mindenki másnál.
Az akkori viszonyok közt rendkívüli volt,
nem is annyira azért, mert olyan jó és tiszta voltam.
Nem voltam olyan jó és tiszta.
De volt bennem valami, amit magamban hordoztam,
ami anyámban volt,
amit anyaként tett a túlélésemért.
Nem számítottak rá, hogy életben maradok, nem.
Nem számítottak rá, mikor megszülettem.
Két hónappal korábban születtem.
Másnap reggel apám elment hazulról,
amikor minden jelenlévő kijelentette,
beleértve a bábát, hogy nem fogok életben maradni.
Egy cipősdobozzal jött haza.
És…
és felkészültek rá, hogy eltakarítsanak.
Hát, anyám hallani sem akart róla.
Azt mondta: „Nem, ezt nem tehetitek.”
És elment otthonról,
és elment mindenhova, ahonnan valami támogatást remélt.
És elhaladt egy jósnő háza mellett.
KÜLÖNLEGES SZERENCSEHOZÓ ERŐK
Anyám mondta: „Van egy újszülött gyermekem.
Nagyon korán jött,
szeretném, ha mondana valamit a fiamról.”
A jósnő lehunyta a szemét, és az arca rángatózni kezdett.
És a szeme körbeforgott a szemhéja mögött.
És egyszer csak a jósnő szeme felpattant,
és azt mondta: „Ne aggódj a fiad miatt!
Életben marad.
Elutazik majd a Föld legtöbb sarkába.
Gazdag lesz, és híres.”
Azt mondta, elviszem anyám nevét a világon mindenhova.
És mindent, amit a jósnő mondott…
én megéltem.
Az NBC News bemutatja: Chaney, Goodman, Schwerner.
Különleges riport a három polgárjogi aktivistáról,
akik Mississippiből tűntek el.
James Chaney, Andrew Goodman és Michael Schwerner
Mississippibe ment fekete szavazókat regisztrálni.
Én akkoriban kapcsolódtam be a mozgalomba.
WILLIE BLUE TISZTELETES POLGÁRJOGI AKTIVISTA
Épp csak leugrottam a stoppolt furgonról.
Mindegyiküket ismertem, kivéve Goodmant.
Tanárok voltak.
Tanítottak… megtanították az embereknek, hogy mi az a szavazás,
hogyan lesz a szavazat, mert mi nem tudtuk.
EGY EMBER EGY SZAVAZAT REGISZTRÁLJ MOST!
Amennyire én látom, ők az amerikai álmot tanították.
Szavazz, és a választás a tiéd!
Ne szavazz, és a választás az övék!
Ne felejts el szavazni, és a választás a tiéd!
Egyszer ijesztő dolog történt veled,
amikor lent voltál délen.
És homályos részleteket hallottam, de…
Soha nem hallottam, hogy elmesélted volna.
Sidney és én 26 éve vagyunk barátok.
Nem hiszem, hogy lett volna bármilyen más közös élményünk,
ami jobban összekötött volna minket, mint az a perc.
Jó barátom, Harry Belafonte felhívott, hogy elmondja:
„Szeretném, ha eljönnél velem Mississippibe.
El kell vinnünk egy kis pénzt a polgárjogi mozgalomnak.”
Annak a területnek a csoportja
borzasztó szűkében volt az anyagiaknak, enyhíteni kellett rajta.
Mindenkivel tisztelettel bánunk itt Mississippiben…
KORMÁNYZÓ
…bárkivel, aki idejön, amíg nem enged…
nem szegik meg a törvényeinket.
Telefonhívások és fenyegetések napról napra, éjszakáról éjszakára.
Meg akarták ölni Belafontét és Poitier-t.
Úgy fogalmaztak:
„Kinyírjuk a niggereket, akik Greenwoodba jönnek.”
Azt hittem, hogy…
a Bobby Kennedyvel való kapcsolatom miatt,
hogy egy telefon az Igazságügybe…
POLGÁRJOGI OSZTÁLY
…hogy megmondom… a tartózkodási helyemet…
Hogy szövetségi védelmet kaphassunk.
Amikor odaértünk…
Abszolút semmi jele nem volt szövetségi rendőrbíróknak vagy védelemnek.
Beszálltunk egy autóba… Két autó jött oda,
az egyik, hogy abba üljünk, a másik pedig a tartalék autó volt.
Senki sem akarta vezetni az autót.
Én mondtam, hogy majd én.
És a kézfogások, köszönések és bemutatkozások után
a csomagok az én kocsimba kerültek.
És Poitier és Belafonte
az első kocsiban ült.
Ahogy beszálltunk a kocsiba,
valaki azt mondta: „Ott vannak.”
A fényszórók felkapcsolódtak. Láttuk, hogy Ku Klux Klán-osok voltak.
Elindultunk.
És ahogy a teherautók próbáltak elkapni,
a harmadik kocsi feljött, hogy megakadályozza az előzést.
Belerohantak a kocsi hátuljába.
És az első gondolatom: „Ne hagyd őket elmenni!”
És folyamatosan lökdösték a mögöttünk lévő autót,
hogy félretolják, vagy lelökjék az útról, hogy utolérjenek minket.
Bármi is történik, ne engedd el őket!
Ha hátulról rám lőnek, akkor úgy kell meghalnom.
Jó pár kilométeren át játszottuk ezt a lökdösősdit.
Nem tudtak megelőzni. Lemaradtak tőlem.
És egy csapat diák beszállt minden létező autóba,
és mindannyian megjelentek az autóúton,
és elkísértek minket Greenwoodba a pénzzel.
És épségben megérkeztünk.
Olyan volt, mint egy bibliai jelenet.
Fent a fákon is emberek voltak.
És az egész környéket zsúfolásig megtöltötték az emberek.
És ez könnyekig meghatott.
Az emberek fent ültek a fákon és a gerendákon,
varázslatos volt.
És amikor meglátták Poitier-t,
elkezdték énekelni azt a dalt a Nézzétek a mező liliomait!-ból.
„Amen.”
Az különleges pillanat volt.
És tudjátok, minden évben, március és április környékén,
az újságok elkezdenek írni az előttünk álló hosszú, forró nyárról.
A fosztogatásnak, gyilkosságnak és gyújtogatásnak semmi köze a polgárjoghoz.
Elegünk van, elfáradtunk.
Nem hagyjuk többé, hogy a fehérek kényszerítsenek.
Komolyan gondoljuk.
Élénken emlékszem, hogy amikor, öö, tízéves lehettem,
1967-et írtunk, és az valahogy Sidney nyara volt.
És anyám elvitt megnézni a Tanár úrnak szeretettelt,
a Forró éjszakábant, és a Találd ki, ki jön vacsorárát.
Voltak fekete sztárok a mozikban,
de Sidney valószínűleg az első hollywoodi…
igazán hollywoodi fekete filmsztár.
Az emberek Sidney Poitier-filmeket nézni jártak a moziba.
Ilyen még nem volt.
És fehérek jártak a moziba Sidney Poitier-filmeket nézni,
ami még fontosabb, abban az időszakban,
amikor a polgárjogi mozgalom zajlott,
aminek a példaképe lesz.
A legnagyobb bevételt hozó fekete színész 1967-68-ban.
És az egész ország örvénylett körülötte.
FORRÓ ÉJSZAKÁBAN
Talpra, fiú!
RENDEZTE
Most rögtön!
Csak arra emlékszem, hogy lenyűgözött
ennek a fickónak a kikezdhetetlen méltósága.
A film azt adja, amit el is várunk.
Egyszerűen nem fogja tűrni.
De arra kíváncsiak vagyunk, meddig tűri…
mielőtt bevadul.
Elég biztos vagy magadban, nem igaz, Virgil?
A „Virgil” vicces név egy niggernek,
aki Philadelphiából jön. Hogy hívnak odafent?
Szólítson Mr. Tibbsnek!
„Szólítson Mr. Tibbsnek!”
Imádtam, mert válaszoltam a vászonnak.
És a közönség főleg fekete volt.
Tapsban törtek ki, és mindannyian nagyon élénkek voltak.
A híres jelenet az üvegházban,
amikor a fehér ültetvényes megpofozza,
és Sidney visszapofozza…
Ez 1967-ben a moziban iszonyú nagyot szólt.
Járt valaha Mr. Colbert ebben az üvegházban,
mondjuk, tegnap éjfél körül?
A légy zümmögését is hallani lehetett volna.
Az volt a leghangosabb csend, amit moziban hallottam.
Annyit hallottál… Érted?
Aztán az emberek egymásra néztek.
A feketék megőrültek érte, mert ilyet még sosem láttak.
Ez még soha nem történt meg a vásznon.
Nem volt akármi, öregem.
Ezzel most mihez fogunk kezdeni?
Nem tudom.
Tudod, mit csináltunk?
„Ez az!”
Az eredeti forgatókönyvben nagy megvetéssel néztem rá,
és a szilárd meggyőződéseimbe burkolózva kisétáltam.
Ez lett volna, ha egy másik színész játssza a szerepet,
de velem ilyen nem történhetett.
Túl könnyen eszembe idézné azt a miami éjszakát,
amikor pisztoly szegeződött a homlokomra.
Mondtam a rendezőnek, hogy a forgatókönyvet meg kell változtatni.
Fogadok, hogy ezt csak Sidney úszhatta meg.
Sztár volt, és pont.
Mármint… akkor már kétség sem férhetett hozzá.
A könyökével sodorta el a szarokat az életben.
„El az utamból!”
És valóban kiderült,
hogy az a film egyik csúcspontja.
De ez a mi korunkról is szólt.
Amerikának arról az idejéről szólt, amikor, legalábbis a filmekben,
fel tudtunk nőni bizonyos realitásokhoz.
Mindenki azt mondta,
ezt a pofont az egész világon hallották. Példátlan.
Egy csapásra híressé tette.
Szóval van ez az érdekes összehangolódás
a felívelő Sidney
és a frontvonalak történései között.
TANÁR ÚRNAK SZERETETTEL
RENDEZTE
Látni ezt a fekete férfit,
aki tanára és mentora ezeknek a gyerekeknek…
Mindig fehér fickó szokott lenni a hős,
és a feketéket meg kellett menteni, vagy ők voltak a bajkeverők.
És ez a feje tetejére állította a narratívát.
Üljetek le!
A Tanár úrnak szeretettel volt az igazi kedvencem,
mert néztem apát,
hogy úgy viselkedik, mint velünk.
Nemcsak a gyerekeit tanította, hanem mindenkit.
Én őt láttam.
Mindenki a színészt látta.
Én az apát.
Most pedig átveszünk bizonyos udvariassági szabályokat ebben a teremben.
A megszólításom „tanár úr” vagy „Mr. Thackeray.”
A fiatal hölgyeket „kisasszonynak” hívjuk,
a fiúkat a vezetéknevükön.
Szoktam mondani, angyalok ülnek a vállamon,
mert rendkívül szerencsés vagyok.
Én művész voltam. Zenész voltam.
Énekes voltam. Soha nem színészkedtem.
Igen.
A menedzserem nagyon okos volt.
Amikor felkértek, hogy legyek a filmben,
azt mondta: „Igen. És neki kell énekelnie a főcímdalt.”
Mármint…
Az, hogy ehhez az üzenethez kapcsolódtam,
nagyon erőteljes üzenet volt.
Az egész a szeretetről szólt.
A Black Lives Matterről szólt.
Ő is ugyanolyan fontos, mint ti, kis fehér gyerekek a suliban.
Igazából fontosabb annak az iskolának az életében,
mint bárki, akivel egész életetekben dolgotok lesz.
Rengeteg slágerlemezem volt,
és utána is voltak slágerlemezeim.
De ez önmagában is megállja a helyét,
mert nem csak egy dalról szólt.
Sidney Poitier-ről, és a film üzenetéről.
Beszédet!
Fontos elmondani,
ezek a filmek nem feketéknek készültek.
Úgy készültek,
hogy Sidney nagyon tudatában volt az elmesélt történetnek,
annak tudatában, hogy mi történik a mozgalommal,
különösen dr. King mozgalmával.
De ő egyfajta előfutára a tömegmédiának,
hogy bizonyítsa, a feketék is emberek.
Bármikor, amikor a feketeséget humanizálni lehet,
humanizálni és normalizálni
egy olyan világ számára, ami nem gondolta, hogy mind emberek vagyunk,
az segíti az ügyet…
TALÁLD KI, KI JÖN VACSORÁRA
…mert erről szól az egész,
hogy az emberek meglássák az ember voltunkat.
RENDEZTE
John Wade Prentice.
Hát nem szép név?
John Wade…
Én Joanna Prentice leszek.
Ő itt John.
Nagyon örülök, hogy megismerhetem.
Én örülök, hogy megismerhetem, Mrs. Drayton.
Mrs. Drayton, orvosi képesítéssel rendelkezem,
így remélem, nem tartja merészségnek,
ha azt mondom, jobb lenne, ha leülne, mielőtt elesik.
Azt hiszi, hogy el fogsz ájulni, mert néger.
Huszonkét éves voltam, és Sidney nagyon édes volt,
és én nagyon naiv voltam.
Szóval, amikor azt a jelenetet forgattuk, a csókjelenetet,
nem gondoltam, hogy nagy ügyet kéne csinálni belőle.
A kamera azt mondta: „Oké. Kész vagyunk.”
És akkor körülnéztem ott kint a stúdióban,
és láttam ezeket a rém komor arcokat.
Nem tudtam, hogy mi történik.
És egész addig nem,
amíg el nem mentem, hogy levegyék a sminkemet.
Megkérdeztem a sminkest.
Azt kérdeztem: „Mi történt a teremben?”
Erre csak annyit mondott: „Te olyan naiv vagy!
Nem tudod?”
Erre én: „Nem, nem tudom. Mi történt?”
Őrült sokan fogják azt gondolni,
hogy szokatlan pár vagyunk.
Nem így van, Mrs. Drayton?
Tudom, mire gondol.
Szerintem könnyű azoknak,
akik nem vettek részt a kor kulturális összecsapásaiban,
méltatlanul elutasítani az olyan filmeket, mint a Találd ki, ki jön vacsorára,
elfeledve, milyen forradalmiak voltak
a maguk idejében.
Vegyük ezt az affért, az egész túl gyorsan történt!
Te magad mondtad.
Gondoltál már arra, mit mondanának rólatok az emberek?
Ejnye, 16 vagy 17 államban törvényt szegnétek.
Bűnözők lennétek.
A Találd ki, ki jön vacsorára azon jelenete,
amikor azt mondja: „Te színes bőrű emberként gondolsz magadra,
és én emberként gondolok magamra.”
Ez leírja, milyen Sidney Poitier.
Az apám vagy.
Én a fiad vagyok. Szeretlek.
Mindig szerettelek, mindig szeretni foglak.
Te színes bőrű emberként gondolsz magadra.
Én emberként gondolok magamra.
Ez még csak nem is színészi szöveg volt tőle,
mert ő éppen ilyen.
Emberként gondolt magára.
Az a három film mind sikeres volt anyagilag.
Fehér inget, és nyakkendőt viselt mindháromban.
Ekkor lett belőle Sir Sidney.
1963-ban a Nézzétek a mező liliomait!-tal már letette a névjegyét.
De hirtelen nemcsak tiszteletre méltó,
hanem jól eladható is.
És ez példátlan volt
az amerikai mozi addigi történetében.
Kérdeztem tőle: „Van filmed, amit ezután fogsz csinálni?”
Erre ő azt mondta: „Nincs.”
Azt mondta: „Valószínűleg… Ez lesz az utolsó film, amit csináltam.”
Erre én: „Miért?”
Erre ő: „Mert a fekete emberek,
az enyémek, azt hiszik, hogy én egy Tamás bátya vagyok.”
A gyorsan változó társadalmi áramlatok között
a kicsinél nagyobb elégedetlenség támadt ellenem
a fekete közösség bizonyos szegleteiben.
Egy kulturális hullám, amely akkor tetőzött,
amikor a New York Times megjelentetett egy cikket
„Miért imádják úgy a fehérek Sidney Poitier-t?” címmel.
„NÁLUNK UGYANAZ A RÉGI SIDNEY POITIER-SZINDRÓMA:
A JÓFIÚ EGY TELJESEN FEHÉR VILÁGBAN.”
Egy bizonyos ízlés szerint
én voltam Tamás bátya, sőt házi néger,
amiért olyan szerepeket játszottam, ami nem volt fenyegető a fehérek közönségének,
amiért eljátszottam a nemes négert, aki fehér liberális fantáziákat teljesít be.
„MESTERSÉGES MARADT, MIVEL MAJDNEM KÉT ÉVTIZEDE
ALAPVETŐEN UGYANAZT A SZEREPET JÁTSSZA,
A STERIL, EGYDIMENZIÓS HŐST.”
Művész vagyok, férfi, amerikai, kortárs.
Borzasztó sok minden vagyok,
szóval azt kívánom, hogy…
adjátok meg a kellő tiszteletet.
Nem könnyű elsőnek lenni.
Amikor egyedül kell
az egész rasszt képviselned,
ez már Jackie Robinson-szarság.
Tűröd a testi-lelki ütlegeket az egész rasszodért.
Sidney-nek sok olyan bántalmazást kellett elviselnie,
amit Denzelnek már nem kellett.
Amikor esőért imádkozol, akkor a sárral is meg kell küzdened.
Tudod, erős volt, és bátor.
De annak is kellett lennie, hiszen nagy terhet cipelt.
Nagy a nyomás, ha mindent jól kell csinálnod.
Nehéz megítélni.
De Sidney-ben mindig megvolt a két kedvenc dolgom,
ami az alázat a kreativitás, és a kellem a siker mellett.
Érzi ezt a nyomást?
Nem lehet nem érezni.
Tudod, hogy mindig ott van.
Tudod, hogy egy egész közösség figyel,
hogy olyan zászlót viszel-e, ami közel áll a szívükhöz,
és hogy megállapítsák, hogy jól képviseled-e
a rólad alkotott elképzelésüket,
hogy örüljenek neked, vagy sem.
- Magányos dolog volt? - „Magányos dolog volt?”
Persze hogy magányos dolog volt.
Magányos volt, igen.
1968. ÁPRILIS 4.
Tudnak Martin Luther Kingről?
Eddig mi…
Nagyon szomorú híreket kell közölnünk mindannyiukkal.
És azt hiszem, szomorú hír ez minden polgártársunknak
és minden békeszerető embernek a világon.
Martin Luther Kinget
lelőtték és meggyilkolták a Tennessee-beli Memphisben.
Az NBC megszakítja rendes műsorát,
hogy a következő különleges riportot sugározza.
Martin Luther King Jr.-t meggyilkolták ma este a Tennessee-beli Memphisben,
arcon lőtték, amikor kint állt egyedül a hotelszobája erkélyén.
A kórházban egy órával később meghalt.
Emlékszem, hogy buszoztam haza Pleasantville-ben.
POITIER LÁNYA
Apám odajött a buszhoz
a kocsifelhajtó végén, a postaládához.
És felszállt a buszra,
és alig tudott felállni, mert olyan magas.
És nézi az összes gyereket.
És valami egyetemeset mondott nekik,
valami olyasmit, hogy: „Egy nagy embert…
elvettek tőlünk.” És ezt így fogalmazta meg:
„Tiszteletben kell tartanunk nagyszerű szavait,
hogy mindenkit tisztelettel és méltósággal kezeljünk.”
És a gyerekek el voltak ámulva.
Csak néztek felfelé rá.
És akkor apa azt mondja: „Oké, lányok, menjünk!
Gyerünk! Menjünk haza!”
Porból vétettél,
és porrá leszel.
Hálát adunk Istennek, hogy vezetőt adott nekünk,
aki inkább meghalt, mint hogy öljön.
Malcolm X ellen 65-ben követtek el merényletet
egy harlemi mecsetben.
Martin Luther King ellen 68-ban követtek el merényletet.
Törékenyebb a demokrácia
a zsidó-keresztény társadalomban, mint hinnénk.
Néhány kulturális szál tart össze minket.
És az egyik ilyen kulturális szál Sidney Poitier volt.
A Martin Luther King elleni merénylet sok szempontból
egy új korszakot indít el Poitier szakmai életében,
és egyúttal jelentős személyes vetülete is van.
A személyes vetület nem csupán az,
hogy sodródni kezdett, mint oly sok afroamerikai
Martin Luther King merénylete miatt,
de szakított legjobb barátjával, Harry Belafontéval is.
Közvetlenül a merénylet után mindketten részt vettek
egy megbeszélésen, hogy miként emlékezzenek meg legjobban Kingről.
Belafonte nagygyűlést akart tartani Atlantában King temetése után.
Poitier ellene volt,
mondván, hogy az elvonná a figyelmet Kingről.
Ez viszályhoz vezetett, feszültség keletkezett kettejük között,
és elég sokáig nem beszéltek egymással.
Két borzasztó konok ember.
Mondhatom még egyszer? Két borzasztó konok ember.
És nem fogták vissza magukat, kimutatták, amit éreztek.
Harry tenni akart valamit, lehetővé akarta tenni a közösségének,
hogy kimutassák a bánatukat és a gyászukat, ünnepélyesen.
És, igen, Poitier, azt hiszem,
joggal gondolta, hogy ez eltereli a figyelmet.
Ez egyfajta tanúságtétel,
hogy mit kell átgondolniuk az embereknek menet közben,
ilyen váratlan, brutális körülmények között.
Úgy értem, csak a, tudod… csak a trauma.
Mármint Poitier-nek és Belafonténak ott lépniük kellett valamit.
Szóval elveszíti a legjobb barátját abban a…
korszakban, amikor annyi minden széthullani látszik.
A feleségével a válás lezárul.
Megpróbálja folytatni Diahann Carroll-lal.
Ahogy említettem, apám örökségének nagy része,
az a lecke, amit a fiainak tanított.
Ez a tanítás nagy súllyal nehezedett rám, amikor az első feleségem és én elváltunk.
Az a szakítás hosszú, fájdalmas, az érintetteken sebeket ejtő időszak volt.
Anyámnak tényleg nem volt kellemes,
és azt hiszem, én jobban éreztem ezt, mint bármi mást…
mert azt nem láttam, hogy apám min ment keresztül,
de azt igen, hogy ő mit él át.
A barátok eldöntötték, kinek az oldalán állnak,
ami elég fájdalmas volt nekem. Bizony.
Mert az apám kapta a legtöbbet.
Nem volt több néni… Nem volt több ilyen „bácsi”, olyan „néni”,
vagy keresztszülők itt-ott.
Máig könnybe lábad a szemem,
de akik anyámat támogatták,
azoknak hálás voltam.
Persze, egy másik nőbe voltam szerelmes,
és a bűntudat olyasmi volt,
amiből 11 év pszichoterápia sem tudott kikúrálni.
„A feleségem nem ért meg eléggé.”
Ilyen közhelyeket mondtam.
Meg azt, hogy a másik nőnek megvan a maga élete.
Minden válás után elég rövid időn belül
hajszolni kezdjük a kapcsolatot.
És… szerintem rájöttünk,
jóval a kapcsolat vége előtt,
hogy ez nem egy egészséges kapcsolat volt,
nem az a fajta kapcsolat volt,
ami akár jó barátsággá fejlődhetett volna.
Érdekes látni, hogy milyen gyorsan tud változni a popkultúra.
A 63-as Nézzétek a mező liliomait!-tól, mondjuk, úgy 68-ig
ő határozza meg azt a hangot,
hogy milyen a fekete imidzs.
Két dolog történik.
A Black Power az egyik.
Arról beszélünk, hogy: „Mondd hangosan, fekete vagyok, és büszke!”
És embereknek éreztük magunkat.
Afróknak, jött a Soul Train.
És ott volt a blaxploitation.
Kapd be! Húzz el innen!
Így addigra, amitől olyan forradalmi volt Poitier
még 67-68-ban,
ódivatú lett, mert ez már egy másik generáció kora volt,
akik fehér nőkkel szexeltek a vásznon,
és nemcsak megpofozták a fehéreket, de le is lőtték.
Azok a fekete exploitation filmek,
nem szóltak másról, csak fehér seggek szétrúgásáról.
Ez van, erről szóltak.
És az sajnálatos, hogy a fekete közönség volt az,
aki úgy érezte, hogy Sidney nem menő.
Én nem értek egyet,
de ha csak a fekete közönséget nézzük,
ezekre a fekete exploitation filmekre tömegével… tömegével jártak.
Quincy Jones bulit rendezett a házában a 42. szülinapomra,
és ott volt Sidney Poitier.
És emlékszem, lementem a lépcsőn, befordultam,
és egyszer csak ott állt.
És nekem földbe gyökerezett a lábam, mert ő volt a hősöm.
Csak annyit mondott: „Hogy vagy, kedvesem?
Nagyon vártam, hogy találkozzunk, kedvesem.”
És azt hiszem… persze, könnybe lábadt a szemem.
És én csak…
„Fel sem fogod, mit jelent nekem ez a pillanat.”
És akkoriban rengeteget szurkált a fekete közösség,
hogy nem vagyok elég fekete, hogy nem csinálok elég fekete műsort.
És ő leültetett egy sarokba azon a bulin, a 42. szülinapomon,
és azt mondta:
„Nehéz, amikor az ember mások álmait viszi a hátán,
ezért ragaszkodnod kell ahhoz az álomhoz, ami benned van.
És tudni, hogy ha hű vagy ehhez,
akkor tényleg csak az számít.”
És ez megváltoztatta az életemet abban a pillanatban.
Elmesélte nekem, hogy mi történt vele, tudod:
„Elég fekete Sidney Poitier?
Elég jó? Tényleg képviseli azt, amit akarunk?”
És hogy ez milyen érzéseket váltott ki belőle,
hogy ez egy időre letaglózta.
Próbálta mindig a legjobb döntést hozni, filmről filmre,
annak alapján, hogy ő Reginald és Evelyn Poitier fia.
És hogy aztán így megtámadnak,
az támadás a személyed ellen,
a lényed, az értéked ellen,
hogy mennyit érsz, mint ember, mint fekete ember.
AZ ELVESZETT EMBER
Amikor Az elveszett ember forgatására készültem,
a leghalványabb ösztönöm sem súgta meg,
hogy életem szerelme fog ott várni rám.
Amikor a nővéremmel először megnéztük Az elveszett embert,
akkor huszonévesek voltunk.
Senki nem tudta megszerezni azelőtt. Ne kérdezd, miért!
Anyám kanadai volt,
de Párizsban élt, és francia filmeket csinált,
ezért francia színésznőnek hitték.
Amikor először megkereste a Universal Pictures,
a legelső kérdése az volt, hogy: „Ki fog még játszani benne?”
És amikor azt mondták, hogy: „Sidney Poitier,”
azt kérdezte: „Az meg ki?”
Mire ők: „De hát ő Sidney Poitier.
Nagyjából a világ leghíresebb színésze.”
És én meg: „Hát, én még egy filmjét sem láttam.”
Szóval pont Londonban voltam,
és ment egy film, a Fekete-fehér.
FEKETE-FEHÉR
Gondoltam: „Helyes. Rettentő helyes.”
Történetesen pont akkor én voltam az amerikai Vogue címlapján,
és emellett egy filmben, amit az egyik művészmozi vetített.
És aztán elutaztam Los Angelesbe, és találkoztam Sidney-vel.
És nagyon kedves volt.
Csak együtt ebédeltünk, és ennyi.
Akkoriban valaki más menyasszonya voltam,
de…
Ahogy az ajkadba harapsz…
Nem kellett hozzá sok idő,
miután elkezdtünk együtt dolgozni a filmen,
hogy elgondolkodjunk rajta, talán nálunk nagyobb erők
hoztak össze minket.
Addigra készen álltam rá, hogy megéljem azt a szerelmi történetet,
amit a szüleim házasságában láttam
az életem kezdetén.
A közös film ötletébe
beépítették a találkozásuk történetét.
Szóval ez igazából a találkozásuk története, erre emlékszem.
A szüleim nem házasodtak össze,
csak mikor a húgom két-, én meg négyéves lettem.
Anyukám elvitt minket a gyerekorvoshoz.
Azt hitték, hogy ő volt a dadus.
Aznap hazament, és azt mondta: „Ennyi.
Elveszel feleségül, és méghozzá ezen a héten.
És kész.” És azon a héten összeházasodtak.
A házunkban tartottuk.
A szertartás közepén vagyunk,
és a kis Sydney, aki két és fél éves volt, odajön, és megrángatja Sidney zakóját.
„Apu, mit csinálsz?”
És valaki azt mondta: „Apukád feleségül veszi anyukádat, kicsim.”
Erre ő: „Ó, oké.”
És ennyi volt. Összeházasodtunk.
Felnőttem, a körülöttünk lévő családok jó része,
és sok barátunk kétrasszú volt.
A szüleim előrelátóan
vegyes bőrszínű családokkal vettek körbe minket.
És így volt egy kis csoportunk, akik nagyon jól ismertük egymást,
és a gyerekek együtt játszottak, hogy normálisnak érezhessük a helyzetet.
Quincy és Peggy. Kidada és Rashida.
Velük haverkodtunk leginkább.
Ők voltak a kereszttesóink, keresztszüleink, keresztcsaládjaink.
Szerintem sikeresen óvtak meg minket
a szélesebb külvilág megítélésétől.
Apám nem választott szét minket. Ők… Nem csinálta, hogy…
„Oké, ez az egyik család. Ez meg a másik család.”
Simán csak: „Nem, ez az én családom.”
És gondoskodott róla, hogy megértsük, mindannyian összetartozunk.
Apaként átkozott jól megállta a helyét.
Mi hatan, és tudod, mi mindannyian…
Mindannyiunknak gondját viselte.
Az is segített, hogy két fantasztikus nőt vett el.
És nagyon-nagyon hasonlítanak.
Joanna és anyám nagyon hasonlítanak,
ami azt a nagy szívüket illeti, érted?
Nagy a szívük, és mindenük a család.
Az anyja mindig mondta neki:
„Gondoskodj a gyerekeidről! Gondoskodj a családodról!”
POITIER LÁNYA
És a mai napig
pontosan ezt is tette.
Azt a gondolatot ültette belénk, mindannyiunkba, hogy ezt tegyük,
hogy megvédjük egymást.
Az 1970-es évek elején lehetőség adódik Poitier számára,
ami számos módon megváltoztatja az életét.
Felhívja Harry Belafonte, akivel nem beszélt
Martin Luther King 1968-as merénylete óta.
Hogy találtál rám?
Megkérdeztem a lovadat.
Belafonte felhívta Sidney-t, és azt mondta: „Van neked egy projektem.”
Nem tudom, hogy kellett-e ennél többet mondania.
Bekapcsolt a hatodik érzék, és…
„Hát, jó. Oké, hol? Mikor? Ott leszek.”
BUCK ÉS A PRÉDIKÁTOR
RENDEZTE
Először is, ez volt Sidney első rendezése.
Amikor eredetileg nekiláttunk a filmnek,
nem Sidney volt a rendező.
Ezt a felelősséget nagyjából
egy héttel a forgatás kezdete után kapta.
Mi történt az eredeti rendezővel?
A forgatás első hete után azt mondta nekem Harry:
„Tudod, azt hiszem, másik rendezőt kell hoznunk.”
Nem értette az anyag szerkezetét.
Az anyag szerkezetét,
ami egybefonódott az amerikai indián és az afroamerikai kultúrával.
Egyetlen filmemet sem csináltam anélkül,
hogy közben ne figyeltem volna meg nagyon alaposan a rendezőt.
Miután ezt csináltam sok-sok-sok éven át,
tanultam abból, amit láttam.
Átvettem a gyeplőt, és egy hétig én rendeztem.
A Columbia megnézte az általam végzett heti munkát,
és küldtek egy üzenetet.
Azt mondták: „Azt akarjuk, hogy folytasd a film rendezését,
és ez… amit látunk, az nekünk megfelel.”
- Felvétel! - Áldassék az Úr neve!
Willis Oaks Rutherford tiszteletes vagyok,
a Szent Meggyőződés Egyházának Felső és Alsó Rendjéből.
Honnan származik, tiszteletes úr?
A Mississippi-beli Sunflower megyéből, nagyjából.
- Csapó! - Jézusom!
Köszönöm. Ragyogó.
- Oké, vágóképek! - Forogjon!
- Akarod az elejétől? - Igen.
Oké, az elejétől!
ELLIS HAIZLIP MŰSORA
A jelenet a Buck és a prédikátorból származik,
amit hamarosan láthatunk a helyi mozikban.
Neked hogy tetszett a rendezés, Harry?
Önző volt? Megvolt benne az a sztárallűr?
Úgy örülök, hogy feltetted ezt a kérdést!
A filmben tényleg nagyszerű volt a kémia Sidney és Harry között.
Látszik, hogy tényleg nagyon szeretik egymást,
hogy ott van a testvéri melegség.
Sokakat meglepetésként fog érni,
hogy ő volt a leginkább együttműködő színész,
akivel valaha dolgoztam.
És, öö, remélhetőleg tízmillió ember előtt,
szeretném megköszönni, B cimbi.
Mint Hollywood legerőteljesebb fekete színésze,
és minden színésze közül az egyik legerőteljesebb,
remek volt, hogy kézbe vette a gyeplőt.
És aztán az a fajta film, amit csinált,
mert a film a nyugati feketékkel foglalkozik,
ami új téma volt,
amivel a popkultúra egyáltalán nem foglalkozott,
vagy csak elutasító módon.
Szórakoztató, de állást is foglalunk benne.
A fekete emberek fontos szerepet játszottak
a Nyugat felépítésében.
Szeretnénk, ha a fekete gyerekek látnák.
Nem feledkezhetünk meg arról, amit Sidney filmesként tett.
Minden film, amire lehetőséget kapott… filmek, amik…
Nem lenne ez a látószögünk…
nem így mesélték volna el a történetet, ha nincs Sidney.
„Buck vagyok.”
Buck vagyok.
Nem lesz több ilyen magasan kiemelkedő színész,
mint ő a 60-as években.
Soha többé nem lesz senki ez a fajta megasztár.
Másrészt ő azért jön, hogy vezető szerepet játsszon
a 70-es évek fekete Hollywoodjában,
úgy, ami oly sok új lehetőséget teremt azoknak,
akik a nyomdokába lépnek.
Ha egyenlő esélyek lennének ebben az iparban,
akkor 15 Sidney Poitier és tíz vagy 12 Belafonte lenne, de nincs.
Vagy fordítva. Tizenöt Belafonte és tíz…
Vigyázz! Vigyázz!
ÁLLAMI LAKOSZTÁLY
1969-ben üzlettársak lettünk
Paul Newmannel együtt.
First Artists néven céget indítottunk,
újító dolog volt, mert a művészek kezében volt a kreatív irányítás,
a filmjeink teljes kreatív irányítása.
Nem kaptunk előre pénzt,
és csak akkor kerestünk pénzt, ha a film sikeres volt.
Engem nem érdekelt a fizetés.
Engem csakis a kreatív irányítás érdekelt.
Nagyon megtisztelő volt, hogy én voltam az egyetlen nő,
és nagyon büszke vagyok a Sidney-vel való társulásomra.
Rendkívül merész lépés volt produkciós céget alapítani
feketeként Hollywoodban.
Azt hiszem, az volt a hangulat,
hogy csak örüljön annak, amije van.
„Sok szerepet kapsz. Jól megvagy.
Nem kell már ebbe a hatalmi helyzetbe helyezni magad,
ahol most te teremted a munkát.”
Ez csak egy újabb proaktív lépés volt, hogy az üzenetét terjessze.
Amit valójában akartunk,
hogy olyan filmeket csinálhassunk, amilyeneket mi akarunk.
Magunk készítsük el őket, mi válasszuk ki az anyagot.
Megcsináltam az Uptown Saturday Night ot,
a Let’s Do It Againt, az A Piece of the Actiont.
Mind kiváló filmek voltak.
Szerintem ez volt a legkirályabb dolog.
Arra gondoltam, a legkirályabb dolog,
amikor apa rendező lett.
Értette a szakmát,
és tudta, mit kell és mit lehet megcsinálni.
Teljesen tudatában volt, hogy egyidőben semennyi,
és aztán is csak kevés afroamerikai volt a forgatásokon.
Akárhol. Tényleg akárhol.
És azért csinálta ezt az üzletet, hogy ezt rendbe hozza.
Hangsúlyoznunk kell a tényt,
hogy tényleg sok feketét alkalmaz a színfalak mögött.
Nem csak a rendkívül tehetséges fekete színészgárdáról van szó…
Igen. Ezerháromszáz fekete bőrű
dolgozik a filmen.
Statiszták, technikusok, minden ilyesmi.
Ezerkétszázhetvenhatan a rokonaim.
Jó nekik.
Sidney tudatos fekete volt.
Hogy rendezhetett volna filmet úgy,
hogy a kamera előtt mindenki fekete,
mögötte pedig mindenki fehér? Ő nem csinálna ilyet.
Nem is kérdés. Sidney ilyet nem csinál.
Sidney gondoskodni fog róla, hogy a feketéket olyan helyre tegye,
ahol karriert csinálhatnak a kamera mögött.
A kamera mögött hosszabb a karriered,
mint a kamera előtt.
Ami érdekes Poitier-ben, mint színészben,
hogy átadja a stafétát.
Nem mindig ő akar lenni a középpontban.
Nagyon várom a rendezői munkát.
Várom, hogy döntéseket hozzak a területen.
Várom, hogy forgatókönyvekkel, színészekkel foglalkozhassak,
és építsem a hangulatot.
Várom, hogy képet fessek.
Színészként nincsenek ilyen elképzeléseim.
Azt hiszem, megmásztam minden hegyet, amit színészként akartam.
A New York-i 3. sugárúton
egyik este besétáltam.
A Let’s Do It Again című filmet adták.
Bementem, és megálltam hátul.
Telt ház volt, úgyhogy ott álltam hátul, és figyeltem a reakciókat.
Voltak fekete nők.
Ott ültek, és szétröhögték magukat.
Olyan boldogok voltak, hogy látják ezeket a karaktereket,
mert olyan karaktereket rajzoltunk meg, akikkel azonosulni tudtak.
Ennek a visszaigazolásnak a tudatában
elhatároztam, hogy keresek valami mást ebben az irányban.
A vígjátékokat, amiket csináltam, úgy próbáltuk megalkotni,
hogy azok az emberek, akik majd ott ülnek,
önmagukat lássák viszont,
örömmel azonosuljanak.
Szóval, Sidney Poitier már vígjátékrendező.
Ezt nevezem én valószínűtlen fordulatnak.
Nagyszerű vígjátékrendező, és megcsinálja ezt a filmet
talán minden idők legsokfélébb, legkarizmatikusabb fekete komikusával.
Mindkettejüket 125 évi elzárásra ítélem
a Büntetés-végrehajtási Hatóság
- felügyelete alatt. - Mi…
Ha megnézed… Ha Poitier filmjeit rendezőként nézed,
nincs lenyűgöző vizuális stílusa.
De az alakításokat remekül rendezi.
RENDEZTE
És képes egy olyan teret hagyni, ahol Gene Wilder pokolian vicces lehet,
Richard Pryor pokolian vicces lehet.
Mi nem… én nem.
- Az ügyvédünk azt… - Tudom, hogy nem.
- Én… - Nem, viccel.
- Mondtam neki… - Úgy érti, nem mi tettük.
- Nem mi követtük el! - A jó ügyről beszél?
Nem gondoltuk volna,
hogy a legnagyobb rendezői sikere egy vígjáték lesz.
A fickó, akitől Denzelhez és Wesley-hez vezet az út,
ugyanaz, mint akitől Robert Townsendhez
és Keenen Ivory Wayanshoz is,
mert ő az első nagy hollywoodi vígjátékrendező.
„DUTYI DILI” 100 MILLIÓ DOLLÁROS BEVÉTEL
- Köszönjetek apunak! - Szia, apu!
Maradj ott, Anika!
Látlak, Sydney.
- Mit veszel? - Téged.
Abban van a pénz…
…ahogy a forgatáson mondjuk.
Kérek egy mosolyt! Oké.
Sydney P.?
Egy dolgot nagyon csodálok benne,
azt, hogy sokszor,
amikor egy színész karrierje kezd leáldozni,
akkor mindenbe belekapaszkodik, ami az útjába kerül, tudod,
mert hajtja őt, hogy továbbra is számítson,
és színészként dolgozzon.
És apámból ez teljesen hiányzott.
Úgy döntöttem, félreállok.
Tudják, az életben nem szabadna az utolsó pillanatig húzni az igát,
és akkor szembesülni a ténnyel,
hogy talán az egész életünket
egy szűk folyosón töltöttük.
A karrierem csodálatos volt nagyon sok éven át.
Nem mondom, hogy ugyanolyan ütemben folytatódott volna, ahogy akkor.
De ha mégis, akkor megfosztott volna az esélytől,
hogy teljesebb ember legyek. Értik.
A siker elszigetel minket.
Én ezt nem akartam.
Tudni akartam, hogy milyen filmet rendezni,
úgyhogy ötöt vagy hatot rendeztem.
Tudni akartam, milyen filmproducernek lenni,
és csináltam párat.
Kíváncsinak születtem,
ami miatt gyerekkoromban csomó bajba kerültem,
de az biztos, hogy jó szolgálatot tett,
amikor felnőtt lettem.
Bár remélem, hogy a kíváncsiságom
egész életemben elkísér.
Az 1992-es Életműdíjat kapja:
Sidney Poitier.
AMERIKAI FILMINTÉZET ÉLETMŰDÍJA
Mindig úgy gondolok Sidney-re, mint egy büdös nagy világítótoronyra,
ahogy ott ácsorog valahol egy hegy tetején a sötétben.
Fényár.
Mondtam neki, hogy végig a tanuló éveimben
arra a fényre koncentráltam, amit ő sugárzott rám.
Egy jelzőfény sem volt ilyen ragyogó,
ilyen biztos,
és egyikben sem bíztam ilyen erősen, mint abban.
Negyvennyolc évvel ezelőtt, 1945 telén
Sidney Poitier belépett egy kis harlemi színházba.
Az volt az Amerikai Fekete Színház.
Sidney olyan sokféleképpen volt formabontó!
Sidney a legjobbját hozta, úgyhogy mi is a legjobbunkat hoztuk.
Szerintem ő tényleg nagyon jó ember.
Nagyszerű példája annak, milyennek kéne lennie a férfiasságnak.
Oly sokat tett a pályafutása során!
Sok mindenen keresztülment,
hogy eljusson oda, ahol…
A BRIT BIRODALOM RENDJE TISZTELETBELI LOVAGPARANCSNOK
…mondhatja: „Mindent elértem. Mindent, amit tudtam.
Már csak vissza akarok nézni, és azt gondolni magamban:
’Erkölcsösen, helyesen cselekedtem.’”
A BAHAMÁK JAPÁN NAGYKÖVETE
És nála ez így is volt.
Sok-sok éve barátok vagyunk.
Több dolgot éltem át Sidney-vel, mint bárki mással.
És nagyon-nagyon büszke vagyok arra, amit elért
művészként és polgárként.
És nagyon-nagyon szerencsés vagyok, hogy a barátom vagy.
És szeretlek.
Az Oscar-díj nyertese Denzel Washington.
OSCAR-DÍJÁTADÓ GÁLA
Az Oscar-díj nyertese Halle Berry, Szörnyek keringője.
Istenem!
Számomra az az este óriási volt.
Monumentális,
nemcsak az én, hanem Denzel győzelme miatt is,
és hogy Sidney megkapta az Oscar-életműdíjat.
Tudtam, hogy ez a perc rengeteg embert fog inspirálni.
Teljes szívemből köszönöm mindenkinek.
KIKÉPZÉS
Negyven éve loholok Sidney után, mire végre megkapom.
Erre mit csinálnak? Ugyanaznap ő is kap.
Emlékszem, felállt.
És így valahogy, csak messziről,
azt hiszem, lehet mondani, hogy átadta a stafétát.
Mindig követni fogom a nyomaidat.
Nincs semmi, amit szívesebben csinálnék, uram.
Semmit nem csinálnék szívesebben. Isten áldjon!
Nincs hozzá fogható ember. Soha nem is lesz.
Azt mondják, Sidney Poitier nem filmeket csinál.
ELNÖKI SZABADSÁG-ÉRDEMREND
Mérföldköveket tesz le. Mérföldköveket Amerika fejlődésében.
Poitier egyszer azt mondta, hogy az életcélja az,
hogy jobb emberré tegye magát.
Megtette, és eközben mindannyiunkat egy kicsit jobbá tett.
Ő az egyik olyan ember, aki azért jött a világra,
hogy megmozgassa, megváltoztassa, felrázza,
hogy megadja az embereknek, amire szükségük van,
hogy tovább tudjanak lépni, és változtatni tudjanak a saját életükben.
Sidney Poitier rendkívüli, átütő erő.
És ez a csodálatos az energiában,
ahogy a nagyapám tanította, az energiát nem lehet kioltani.
Az energia soha nem áll meg.
Minden, amit Sidney megalkotott, örökre megmarad,
és szakadatlanul nőni fog.
És… micsoda gyönyörű élet!
Gratulálok, Oprah, mindannyiunk nevében,
az elmúlt 20 évért,
és azért a fényért, amit elhoztál, és olyan gyengéden világít azokra,
akiknek leginkább szüksége van rá.
Én nagy részben az ő öröksége vagyok,
ahogy minden másik élet, amit megérintett.
Minden ember, aki érzett valamit megmozdulni vagy kinyílni magában,
amikor megnézte a Tanár úrnak szeretettelt,
vagy a Találd ki, ki jön vacsorára című filmet,
vagy abban a pillanatban, amikor kigurult abból a vonatból,
tovább támogatva Tony Curtist,
és arra gondolt: „Na! Egy fekete megcsinálna ilyet?”
Így lehetne őt összefoglalni.
Minden életet megérintett.
Többet nem tudok mondani.
Annyira szeretem! Tényleg annyira szeretem!
Ez az igazság.
Az életem nem lett volna ugyanaz nélküle.
Hosszú utat jártam végig.
Tényleg nagyon-nagyon hosszú utat jártam be.
És büszke vagyok rá.
Azért vagyok itt, hogy…
legjobb férj, legjobb nagyapa,
legjobb apa, legjobb dédapa legyek.
Próbálom kiterjeszteni rájuk, ami jónak tekinthető bennem.
Igazán, igazán igyekszem,
hogy holnap jobb legyek,
mint amilyen ma voltam.
Egy jobb ember.
Nem jobb színész, csak egy jobb ember.
És ha meghalok, nem fogok félni attól, hogy éltem.
A feliratot fordította: Binder Natália