Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Niekas nesitikėjo, kad gyvensiu.
Gimiau dviem mėnesiais per anksti.
Kai buvo nustatyta, kad neišgyvensiu…
tėvas grįžo į namus…
su batų dėžute.
Jie buvo pasirengę mane palaidoti.
Tikiu, kad mano gyvenime buvo
ne vienas nuostabus, neapsakomas posūkis.
SIDNIS
Pasaulis, kurį pažinojau, buvo gan paprastas.
Nežinojau, kad yra toks dalykas kaip elektra.
KATĖS SALA, BAHAMOS 1927 M.
Nežinojau, kad būna taip,
jog vanduo teka į namą vamzdžiu.
Pasaulį pažinau stebėdamas.
Mačiau padarus. Mačiau paukščius.
Pats turėjau išsiaiškinti, kas jie.
Buvau jauniausias iš visų vaikų.
Ir, žinoma, labiausiai nuo jų kentėjau.
Bet aš buvau jauniausias,
kurį dažnai palikdavo namie,
kai tėvai išeidavo dirbti į laukus.
Mano tėvai augino pomidorus.
Mokslų ragavom mažai. Labai mažai.
Viskas, ką žinojau apie vertybes, kas teisinga, o kas - ne,
kas aš esu, kokios mano vertybės, visa tai turėjo ateiti iš tėvų.
Visada juos stebėjau.
REDŽINALDAS IR EVELINA PUATJĖ
Kaip jie elgėsi vienas su kitu. Kaip rūpinosi vienas kitu.
Kaip jie elgėsi su draugais.
Kaip elgėsi su kitais kaimo gyventojais.
Ir elgdavausi kiek įmanydamas panašiau,
nes mačiau jų elgesio pasekmes.
Floridos vyriausybė pritaikė embargą
pomidorams, įvežamiems iš Bahamų.
Mano tėvo verslas žlugo.
Todėl jis išsiuntė mano motiną - o ji pasiėmė mane - į Nasau
surasti vietą, kuri būtų mūsų kišenei.
NASAU, BAHAMOS 1938 M.
Kai važiavom į uostą, pamačiau kažką judant.
Priminė vabalą, judantį gatve.
Paklausiau motinos: „Kas čia?“
O ji atsakė: „Čia mašina.“
Paklausiau: „Kas yra mašina?“
Ir ji man papasakojo. Buvau sužavėtas.
Kai ėjome gatvėmis, mačiau stiklinius langus
su visokiausiomis gėrybėmis už stiklo.
Bet tada pamačiau moterį.
Ji stovėjo priešais kitą moterį, kuri atrodė visiškai taip pat.
Ką darė viena moteris, antroji darė tą patį.
Akivaizdu, tai buvo veidrodis.
Bet aš nežinojau, kad būna tokių dalykų kaip veidrodžiai.
Girdit mane? Nežinojau, kas yra veidrodis.
Niekad negalvojau, kaip atrodau.
Matydavau tik tai, ką mačiau.
Katės saloje buvo vienas baltaodis.
Kai atvykau į Nasau, pamačiau daugiau baltaodžių,
bet jų buvo mažuma.
Juodaodžiai sudarė 90 % populiacijos.
Leidau laiką su daugmaž savo amžiaus vaikinais.
Po kelių mėnesių
trys ar keturi iš jų atsidūrė pataisos namuose.
Ir mano tėtis nusprendė,
kad greičiausiai prisivirsiu košės.
Mane išsiuntė į Majamį Floridoje.
MAJAMIS, FLORIDA 1942 M.
Išvykau iš Bahamų 15-os su tvirta savivoka.
Dešimt su puse metų ugdžiau ją Katės saloje.
Paskui ketverius su puse - Nasau.
Atvykau į Majamį Floridoje žinodamas, kas esu.
Po to, kai išlipau iš laivo, Florida ėmė man sakyti:
„Nesi tas, kuo save laikai.“
TIK SPALVOTIESIEMS
Kai užaugi Katės salos bendruomenėje…
OPRA VINFRI
…kur visi juodaodžiai,
viskas, ką žinai, yra persmelkta
galia, gėriu ir auklėjimo dvasia,
visur juodaodžiai.
Bet, tiesą sakant, nėra rasės sąvokos.
Nes tokia buvo jo pasaulėžiūra ir asmeninis požiūris,
taip jis gyveno šiame pasaulyje.
Tiesiog jis visada galvojo, kad yra tuo, kuo yra.
Ir, žinot, kartais dėl to patekdavo į bėdą.
Mane išsiuntė gyventi su broliu, vieninteliu mūsų ten turėtu giminaičiu.
Jis surado man darbą „Burdines“ parduotuvėje
Majamyje, Floridoje. Turėjau pristatinėti siuntinius.
Man pasakė ponios vardą ir…
Taigi, sėdau ant dviračio ir nuvažiavau į Majami Bičą.
Nuvažiavau duotu adresu, priėjau prie durų
ir paskambinau.
Tada išėjo namų šeimininkė ir pasakė:
„Ką veiki prie paradinių durų?“
Ir aš atsakiau: „Atvežiau šį siuntinį.“
Ji pasakė: „Eik prie galinių durų.“
Ir užtrenkė duris man prieš nosį.
Dar buvau nepatyręs, kas yra rasė JAV.
Tiesiog negalėjau to suprasti.
Kodėl turėčiau eiti prie galinių durų, jei ji stovi čia pat?
Bet ji užtrenkė duris man prieš nosį, ir aš nežinojau, ką daryti.
Nusprendžiau padėti siuntinį prie slenksčio.
Vakare po darbo grįžau į brolio namus.
Parvažiavau. Tamsu.
Važiuoju prie namo. Šviesos nedega.
Nusistebėjau, kodėl nedega šviesos, bet priėjau prie durų.
Jo žmona atidarė duris, pastvėrė mane
ir įtempė į vidų, pagriovė ant grindų,
ir užtrenkė duris.
Ir aš… Ji pasakė: „Ką tu padarei? Ką šiandien padarei?"
Ir aš atsakiau: „Aš nieko nepadariau. Ką aš padariau?“
Ji pasakė: „Buvo atėjęs Kuklukslanas. Ką šiandien padarei?“
Nusprendžiau, kad turiu dingti iš miesto. Norėjau dingti iš miesto.
Buvau palikęs kelis drabužius
cheminėje valykloje.
Nuėjau į tą valyklą. Išskirtinai baltaodžių rajone.
Po to nuėjau į autobusų stotelę,
bet autobusai nebevažiavo.
Prie manęs sustojo mašina,
kurioje buvo pilna farų.
Jie manęs paklausė: „Ką čia darai?“
Pasakiau, kad bandau surasti, kas mane pavėžėtų iki miesto.
„Ką veiki čia?“ Aš viską paaiškinau.
Jis išsitraukia pistoletą,
iškiša pro mašinos langą.
Ir įremia man į galvą.
Šitaip.
Ir jis pasakė savo kolegoms:
„Ką turėtume daryti su šiuo žmogumi?“
Jie pavartojo kitą žodį, ne „žmogus“.
Jis pasakė: „Jei paleisim,
kaip manai, ar pareitum visą kelią iš kur atėjęs
nė karto neatsigręžęs? Manai, galėtum?“
Ir aš atsakiau: „Taip, galiu.“
Jis pasakė: „Jei bent kartą atsigręši, nušausim tave.“
Kitus 50 kvartalų ar panašiai,
kaskart, eidamas pro langą, tik žvilgtelėdavau į šoną
ir pamatydavau policijos mašiną sau už nugaros.
Ir jie mane sekė…
iki pat gatvelės,
kurioje gyveno mano giminaičiai.
O tada jie paprasčiausiai nuvažiavo tolyn.
Po kelių mėnesių
man teko pakeisti požiūrį į gyvenimą.
Pradėjau suprasti, kieno rankose galia.
Ir matydavau kaip ta galia pasireiškia.
Tada jau žinojau, kad turiu dingti iš miesto.
Žinojau, kad turiu dingti.
Nežinojau, kad kada nors rasiu
vietą, kuri skirsis nuo Floridos.
Iš kelių žmonių girdėjau, kad yra tokia vieta,
kur mums atsiveria kitokios galimybės.
Niujorkas.
Atvykau į Niujorko „Greyhound“ autobusų stotį…
NIUJORKAS 1943 M.
…50-osios gatvės ir 8-osios aveniu sankryžoje.
Išėjau į gatvę,
ir ta vieta mane tiesiog pribloškė.
Prie manęs priėjo afroamerikietis.
Jis klausia: „Kaip laikaisi?“ Atsakiau: „Puikiai.“
Jis klausia: „Kur eini?“
Atsakiau: „Gal galėtumėt pasakyti, kaip patekti į Harlemą?“
Jis sako: „Taip.“
Sako: „Eik ten ir sėsk į A traukinį.“
„INTERBORO GREITO PERVEŽIMO KOMPANIJA“
Man kilo didelių įtarimų, nes jis pasakė: „Leiskis ten.
Ten yra laiptai, vedantys po žeme.“
Todėl atsakiau „gerai“.
Aš labai atsargiai nusileidau laiptais.
Tada išgirdau dundėjimą, jis vis artėjo.
Ir netrukus atlėkė metro traukinys…
Jis nuvažiavo iki 116-os gatvės, ir aš išlipau.
Nusekiau paskui kitus išlipusius žmones,
ir užlipau laiptais.
Ir atsidūriau Harleme.
„SAVOY“ LINDIHOPAS - DIDYSIS OBUOLYS
Visur, kur pažvelgdavau, buvo juodaodžių.
Aš pasisveikindavau su jais. Jie pasisveikindavo su manimi.
Netvėriau savo kaily iš džiaugsmo.
Harleme juodaodžiai atlikėjai buvo labai matomi.
GREGAS TEITAS KULTŪROS KRITIKAS, MUZIKANTAS
Tu žinojai, kad tave supa didingi žmonės.
Žinot, Elingtonas.
Lena Horn. Bili Holidei.
Žeme vaikščiojo superžvaigždės.
Tada mokėta vertinti atlikėjus.
Jie buvo priešais tave, be jokių filtrų.
„BIRDLAND“
Taigi, šitaip toji era
laukė Sidnio Puatjė.
SIDNIS PUATJĖ, 1943 M.
Atvykote čia ieškoti šlovės ir turtų.
- Atvykau čia ieškoti. - Ieškoti.
Reikia pasakyti, kad mano paieškos gan ilgai buvo bevaisės.
49-osios gatvės ir Brodvėjaus kampe
buvo grilio baras.
Vitrinoje buvo užrašas „Reikia indų plovėjo“.
Užėjau. Jis paklausė, kada galiu pradėti.
Atsakiau, kad dabar pat.
Ir jis mane pasamdė.
Jie ne tik davė man darbo, bet ir mokėjo po keturis žalius už vakarą.
Ir galėjau ten valgyti.
Pirmą vakarą baigęs darbą
nuėjau į autobusų stotį.
„GREYHOUND“ AUTOBUSŲ PARKAS RESTORANAS
Nuėjau miegoti į tualetą.
Ten būdavo mokami tualetai, kaina buvo penki centai.
Įdėjau penkis centus. Ir įėjau.
Nuleidau dangtį. Atsisėdau, įrėmiau kojas į duris
ir užmigau.
Nereikia nė sakyti, buvo nepatogu.
Vieną vakarą
sėdžiu prie virtuvės
ir skaitau laikraštį.
Vienas padavėjas pamatė mane ten sėdintį.
Pasakiau: „Bandau išmokti skaityti geriau, nei dabar moku.“
O jis paklausė: „Gal nori, kad skaityčiau kartu su tavim?“
Kasvakar
tas vyras, žydas padavėjas
ateidavo pas mane, skaitantį laikraštį,
ir sėdėdavo su manimi, kol išties išmokau skaityti.
Man tai buvo tarsi kelionės pradžia.
Jei nesistengsi, žmonės nekreips į tave dėmesio.
Bet jei matys, kad stengiesi…
MORGANAS FRIMANAS
…kas nors pagriebs tave už rankos
ir truputį kilstelės, kad galėtum tęsti toliau.
Taip visada nutiks.
Ėjau 125-ąja gatve Harleme
ir nusipirkau laikraštį „Amsterdamo naujienos“…
tai buvo juodaodžių laikraštis, nes jame buvo skelbimų puslapis.
Ten darbą siūlė įstaigos, kuriose jau buvau dirbęs.
Siūlė darbą indų plovėjui, durininkui,
ir įvairiausius kitus darbus, kuriuos galėjau dirbti.
REIKIA AKTORIŲ „AMERIKIEČIŲ JUODUKŲ TEATRAS“
Kitoje pusėje buvo parašyta: „Ieškomi aktoriai“.
Pasakiau sau: „Dieve mano. Jie nori aktorių?
Ką daro aktoriai?“
Nuėjau tuo adresu. Pabeldžiau į duris.
Po kurio laiko atėjo vyrukas.
Jis buvo milžiniškas. Didžiulis. Tas vyrukas buvo Frederikas Onilas.
FREDERIKAS ONILAS
VIENAS IŠ ĮKŪRĖJŲ, AMERIKIEČIŲ JUODUKŲ TEATRAS
Įėjau. Užlipau ant scenos, atsiverčiau nurodytą puslapį.
O jis atsivertė kitą scenarijų. Jis sėdėjo salėje.
Jis atvertė lapą. Ir sako: „Dabar skaityk Džono žodžius.“
Pažiūrėjau, pamačiau „Džonas“ ir pasakiau „gerai“.
„Jis paklausė: „Kur eini?“
Jis gan nusiminė ir supyko,
išmetė mane iš ten ir panašiai.
Pasakė: „Gal geriau liaukis švaistęs žmonių laiką
ir susirask indų plovėjo darbą ar panašiai?“
Tą akimirką tapau aktoriumi.
Pasakiau: „Aš tapsiu aktoriumi.
O tada grįšiu ir parodysiu tam vyrui.“
Skaičiau, turėjot bėdų
su akcentu, kai pradėjote dirbti Niujorke.
DIKO KAVETO LAIDA
Galit parodyti, kaip jūs kalbėjot iš pradžių?
Toks sakinys kaip…
„einu namo.“
Vaikystėje sakydavom „ein nmo“.
Man buvo liepta atsikratyti akcento, jei noriu tapti aktoriumi.
Todėl pats jo atsikračiau.
Už 14 dolerių nusipirkau radiją.
Susirasdavau vyrą vardu Normanas Brokenšairas.
Normanas Brokenšairas skaitydavo žinias.
NORMANAS BROKENŠAIRAS
Jis turėjo nuostabų balsą.
ETERIS
Sveiki, ponios ir ponai. Kaip gyvuojate?
Čia Normanas Brokenšairas.
Klausydavausi jo… O po kurio laiko pakartodavau.
Daugiau nei 25 metus sėdžiu prie mikrofonų
ir galiu pasakyti, kad tai nėra lengva.
Ir aš beveik visiškai atsikračiau akcento.
Aš prisipirkau knygų,
ir per vargus išmokau skaityti scenarijų.
Tada grįžau ir sudalyvavau perklausoje.
Ir mane priėmė.
„AMERIKIEČIŲ JUODUKŲ TEATRAS“
Panaudojau teatrą, vaidybą ir vaidybos kursus kaip terapiją.
Eidavau ten baigęs darbą Mados rajone
arba kurioje nors iš kitų 14 ar 18 vietų, kuriose dirbau.
Užsiėmimus lankydavau vakarais,
sėdėdavau, mokydavausi ir vaidindavau scenas.
Tuo metu, kai man buvo 17, 18 metų,
vaidyba pasiūlė man sritį, kurioje galėjau būti dėmesio centre,
galėjau išlieti savo nusivylimus,
sumišimą ir kitas bėdas
per išgalvotą veikėją.
Jaučiau, kad tai mane išskiria iš kitų.
Čia galiu būti daug kuo,
o gyvenimo srityse, tiek socialine, tiek kitomis prasmėmis,
kurios tuo metu man buvo apribotos…
Turėjau savo būdą kompensuoti, pasitelkęs tokią iliuziją.
Tirone, parodyk savo veidą.
Kuo tu vardu?
Manau, vienas dalykas, kurio netekome - juodaodžių teatras.
Aš vardu Makbetas.
Turbūt po karo ir iki pat 9-ojo dešimtmečio
juodaodžių teatras buvo juodaodžių meno balsas.
„Amerikiečių juodukų teatras“ buvo pirmtakas…
NELSONDAS DŽORDŽAS RAŠYTOJAS, ISTORIKAS
…atvėręs kelią „Juodukų ansambliui“ ir kitoms puikioms teatro trupėms.
„AMERIKIEČIŲ JUODUKŲ TEATRAS“
Tai buvo vieta, kurioje jauni talentai galėjo užlipti į sceną,
pasiruošti ir parodyti, ką sugeba.
Visi atėjo per Juodukų teatrą.
Turbūt iki pat dešimtojo dešimtmečio nebūtum radęs juodaodžio aktoriaus,
kuris vienu ar kitu metu nebūtų vaidinęs Juodukų teatre.
Nuėjau ten į perklausą.
HARIO BELAFONTĖ BALSAS
Kai atėjau,
pamačiau gan niūrų juodaodį, sėdintį kitoje salės pusėje.
SIDNIS PUATJĖ
Jis neatrodė laimingas, mane pamatęs.
Pažvelgiau į jį ir supratau,
kad turėsiu varžytis su juo
iki gyvenimo pabaigos.
Nusprendžiau, kad privalau pakilti iki Sidnio žvaigždės…
ir išgyventi nepakartojamą dangišką patirtį.
Ir aš…
Net žiežirbos laksto.
Mano tėtis su Hariu artimi kaip broliai. Tai neįtikėtina.
Jie nesiskiria
nuo jaunystės, kai susipažino „Amerikiečių juodukų teatre“.
SIDNI PUATJĖ HARTSONG DUKRA
Jie buvo geriausi draugai,
nors kartais susipykdavo.
Jie buvo it sutuoktinių pora. Tarsi…
Jie pasuka skirtingais keliais. Išsiskiria. Po to vėl susituokia.
- Kartais mūsų nuomonės išsiskiria. - Taip.
Ir aš nejuokauju. Mes tikrai kartais nesutariame
įvairiais klausimais.
Bet mes išklausome vienas kitą.
Per 26 metus labai daug išmokau iš šio žmogaus.
Įtariu, jis šio to išmoko iš manęs.
Mes esame atlikėjai. Aš turiu ego. Jis turi ego.
Tikra tiesa, brangusis.
Taigi…
Buvau 18-os, išėjau iš „Birdland“ klubo…
KVINSIS DŽOUNSAS
…ir pamačiau Sidnį, Harį Belafontė ir Marloną Brando.
Žmogau, ką tu. Tai buvo tarsi istorija.
Buvome pašėlę. Tais laikais visi buvo pašėlę.
Jie mylėdavo ir pešdavosi.
Jie suartėjo. Jie liko artimi.
Ir dirbo petys į petį.
Ir kreivai žiūrėdavo vienas į kitą.
Vis dar tebežiūri.
Vaidinome spektaklyje „Mūsų jaunystės dienos“.
Sidnis Puatjė buvo mano dubleris.
Be abejo, dirbome neatlygintinai.
Ir aš turėjau darbą.
HARIS BELAFONTĖ
Buvau valytojo padėjėjas.
Vieną vakarą jie vaidino spektaklį.
Haris Belafontė vaidino pagrindinį vaidmenį. Jis turėjo pasirodyt.
Tuo metu jis dirbo šiukšlininku.
Jį iškvietė dirbti pamainoje, jis negalėjo atsisakyti.
Tad mano tėtis, kaip dubleris, užėmė jo vietą.
Tą vakarą žiūrovų salėje
sėdėjo Brodvėjaus prodiuseris,
ir rinko aktorius, regis, „Lysistratai“.
Ir jis paėmė mano tėtį.
Manau, Haris dėl to gan įsiuto.
„20th Century Fox“ atstovai atskrido iš Rytų
ieškoti aktoriaus.
Jie pamatė Sidnį Puatjė.
Nuskraidino jį į Kaliforniją,
nufilmavo bandomąją sceną ir visa kita jau istorija.
Kaskart, kai jis peržengia ribą, primenu jam, kad nuleisčiau ant žemės,
jog jo karjera pastatyta ant šiukšlių.
Žmogus dėl to galėtų griežti dantį, jei pats nebūtų gan aukštai iškilęs,
kaip kad padarėte jūs.
Ne, aš gan aukštai iškilau ir griežiu dantį.
- Labas, Lefti. - Labas, Lutai.
Ir ką tu pasakysi? Aš tavęs ieškojau.
„IŠĖJIMO NĖRA“
Karjerą pradėjau su Džo Mankevičiumi.
REŽISIERIUS DŽOZEFAS L. MANKEVIČIUS
- Sveikas, Bruksai. - Labas vakaras, daktare.
Jis norėjo sukurti filmą apie juodaodžius Amerikoje.
Filmas buvo labai įdomus. Pirmasis toks.
Vaidinau jauną juodaodį gydytoją Los Andželo ligoninėje.
Aš gydytojas Bruksas.
Taip, mums sakė, kad būsi čia.
Filmas buvo išties sensacingas.
Aš jo nenoriu. Noriu baltaodžio gydytojo.
Išjungsime šviesas. Nematysit skirtumo.
- Ar aš neturiu teisių? - Ne!
Toje pramonėje buvo žmonių,
kuriems stigo drąsos
sukurti tokį filmą apie juodaodžius.
Gyvavo įprotis
juodaodžius vaizduoti itin nepagarbiai.
Žinau, kad galiu valgyti bulvių košę be peilio ir…
STEPINAS FEČITAS
- Baik šitas kvailystes! - Аš…
Kalbame apie 5-ąjį dešimtmetį,
kai, norėdamas vaidinti filme, privalėjai laidyti pokštus.
Stepinas Fečitas.
Mentanas Morlendas.
Pone Bilai, ar man būtina? Galiu likti čia su jumis?
MENTANAS MORLENDAS
Ne. Juk supranti, kad tai būtų blogas pavyzdys kitiems tarnams.
Žinoma.
Tai buvo žvaigždės… Tų laikų juodaodės žvaigždės.
Jei nesi juokingas, nedirbi.
Mentanas Morlendas, Stepinas Fečitas ir Hetė Makdaniel.
Pradėjęs vaidinti filmuose supratau, kaip turėjo būti skaudu…
HETĖ MAKDANIEL
…jiems sakyti kai kuriuos žodžius ir elgtis tam tikru būdu.
Džefai, didesnio tinginio už tave nesu matęs.
Pone Frenkai, nesu tinginys. Aš tik „palaiduojuosi“.
Holivudui labai stigo jautrumo,
kalbant apie juodaodžius.
Palaukit. Nepalikit manęs čia.
Hetė Makdaniel buvo nominuota 1939 m.,
tais metais ji ir laimėjo.
Žinojau, kad jos neįleisdavo į viešbučius ir panašiai.
PAMELA PUATJĖ DUKRA
Ir žinojau, be abejo, kad kambarinės vaidmuo,
kurį ji vaidino tobulai,
buvo maždaug viskas, ko jie norėjo iš tokių kaip ji.
Norėčiau padėkoti…
Nemanau, kad Sidnis yra vaidinęs „patarnaujantį“ vaidmenį.
Jis niekad nesprogino akių.
Nenulenkė galvos.
Nelaidė pokštų.
Matote žmogų pasaulyje,
kuriame jis išties neturi daug ką pasakyti.
Bet pasirodo, taip, turi.
Kaskart, kai kas nors miršta ligoninėje, apkaltinamas gydytojas.
Bet ne tas pats, kai kaltina mane.
Turi būti tas pats. Tu - gydytojas.
Jie kaltina ne gydytoją. Jie kaltina nigerį.
Filmai pasikeitė tądien, kai jis ėmė filmuotis.
Suprantat, ką noriu pasakyti?
Niekad anksčiau nesu matęs tokio žmogaus.
Jis… Taip. Noriu pasakyti,
jis sukūrė tai, kas neturėjo precedento.
Turėjau savų motyvų.
Gimiau labai skurdžioje šeimoje. Labai skurdžioje šeimoje.
Gimiau skurdžioje bemokslių šeimoje Karibuose.
Mano skurdi, neišsilavinusi šeima Karibuose žvelgė į Ameriką
kaip į vietą, kur auksas mėtosi gatvėse.
Surinkęs dalelę to aukso, neabejotinai turėjai parsiųsti jo namo.
Dėl to, kad negalėjau parsiųsti namo aukso,
mano požiūris į namus tapo siaubingai neurotiškas.
Aš nutraukiau ryšius su namais.
Nerašiau, nes negalėjau nieko įdėti į voką.
Jis be galo mylėjo ir gerbė savo tėvus,
manau, kad jį visada šiek tiek slėgė tai,
kad jis aštuonerius metus praleido atskirai.
Pirmą kartą motiną su tėvu pamačiau po aštuonerių metų.
NASAU
Šeima susirinko Nasau kino teatre
pažiūrėti pirmąjį mano filmą „Išėjimo nėra“.
Taip, tai labai svarbu.
Mano tėvai
tada pirmą kartą matė filmą.
Jiems tai turėjo atrodyti lyg fantazija. Sapnas.
Nesu tikras, ar jie suprato, kas vyksta.
Tėvai buvo visiškai sužavėti.
Šūkavo „Čia mano vaikas!“ ir panašiai.
Po pirminės sėkmės grįžau į Harlemą plauti indų.
Nepaisant žingsnio atgal,
vis dar tikėjau savimi ir ateitimi.
Pakankamai, kad vesčiau jauną gražuolę Chuanitą…
1950 M. BALANDŽIO 29 D.
…ir pamėginčiau gyventi toliau.
Netrukus gimė pirmagimė,
laukėmės antro vaikelio.
Manau, kad mano motina buvo visiška optimistė,
o tėvas - šiek tiek pesimistas.
Tačiau jos optimizmas jį nugalėjo.
Manau, kad jį žavėjo tai,
jog mama gebėjo perprasti žmones.
Ir tai, kad ji tiesiog… mylėjo žmones besąlygiškai,
pavergė jo vaizduotę.
Buvau vienintelė mergina, vienintelė juodaodė…
CHUANITA HARDI
…savo kurse Kolumbijos universitete.
Turėjau du perspėjimus, taigi…
Parašiau referatą
apie juodaodžių ir baltaodžių situaciją Jungtinėse Valstijose.
Man pasakė: „Iš kur trauki tokias mintis?“
Atsakiau: „Iš žmonių, kurie tai patyrė.“
Kai susipažinau su Sidniu, jis buvo baigęs tik tris klases.
Jis visada norėjo mokytis.
Jam reikėjo žinoti viską,
kas jį sudomindavo.
Aš visąlaik stengiausi atskleisti jam tai,
ko, mano nuomone, jis nežinojo,
bet jam žinoti būtų į naudą.
Tada jis galėtų pajusti ir sureaguoti
į jam siūlomus filmus.
Pasakiau: „Svarbiausia ne pinigai.“
Jam pasiūlė vaidmenį filme. Regis, Martis Bamas.
ANIKA PUATJĖ DUKRA
Jis vaidmens atsisakė.
Martis Bamas nustebo: „Atsiprašau. Nesuprantu.
Gautum daugiau pinigų nei uždirbi per metus.“
Netrukus turėjo gimti antroji dukra.
Mano antrasis vaikas.
O aš neturėjau pinigų.
„FINIKS SIČIO ISTORIJA“
Turėjau vaidinti valytoją,
o tai… vaidinti valytojus - nieko blogo.
Bet šiame scenarijuje buvo žmogžudystė.
Ir žmogžudžiai, arba tie, kurie žinojo apie žmogžu…
ar buvo susiję su žmogžudžiais,
manė, kad aš, valytojas, viską mačiau.
Toje istorijoje nužudoma valytojo dukra,
o valytojas neturi teisės pasakyti, ką jaučia,
kai jo dukters palaikai numetami ant pievos.
Jie scenarijaus nepakeis,
kad jis galėtų sureaguoti.
Ir jis pasakė:
„Redžinaldas Puatjė neleistų,
kad jo vaikas būtų numestas ant pievos,
jis būtinai kažką pasakytų.“
Jis norėjo būti tikras, kad viskas, ką darė gyvenime…
BEVERLI PUATJĖ-HENDERSON DUKRA
…nedarytų gėdos jo tėvui.
Jis sakė, kad kai pamatydavo
savo pavardę ekrane ar reklamoje,
tai buvo ne jo pavardė, o jo tėvo pavardė.
Negaliu to suvaidinti,
jei esu sūnus žmogaus, kurio sūnumi save laikau.
Negalėjau to suvaidinti,
jei mano motina yra tokia motina, kokia aš ją laikau.
Todėl jis atsisakė vaidmens.
Atsisakė vaidmens ir pasiėmė paskolą,
kad galėtų apmokėti už vaikelio priežiūrą ligoninėje.
Jis padarė, ką privalėjo…
ŠERI PUATJĖ DUKRA
…ne tiek dėl to, kad žmonės to iš jo tikėjosi,
bet dėl to, kad jis to tikėjosi iš savęs.
Ištikimybę vertybėms paveldėjau iš mamos.
Ir iš tėčio.
Pirmiausia palendat, tada prisidengiat.
Šaltasis karas, kilęs po Antrojo pasaulinio karo,
sukėlė Amerikoje paranoją dėl komunizmo…
NELSONAS DŽORDŽAS RAŠYTOJAS, ISTORIKAS
…paveikusią visus amerikietiško gyvenimo aspektus.
Slapta komunistų organizacija sėkmingai paruošė agentus
įsiskverbti į Holivudą
ir padaryti viską, kas įmanoma, kad užterštų ekranus.
Jie priešai! Jie ne amerikiečiai.
- Jie homoseksualai. - Teisingai!
- Jie komunistai! - Tiesa!
Jie komunistai!
Net jei Valstybės departamente tebuvo vienas komunistas…
DŽOZEFAS MAKARTIS
…jau vienu komunistu būtų per daug.
Pamenu tą laikotarpį, nes kaip tik tuo metu įstojau į koledžą
Hovardo universitete.
Mačiau Makarčio bylos svarstymą…
AMBASADORIUS ENDRIUS JANGAS POLITIKAS, AKTYVISTAS
…per pirmą mano matytą televizorių,
kuris stovėjo bendrabučio poilsio zonoje.
Buvo išties baisu.
Vyriausybė ir tauta
vis dažniau reikalauja
ištikimybės priesaikos.
APSAUGOKITE MŪSŲ ŠALĮ NUO KOMUNIZMO
Buvo sudarinėjami galimai komunistams prijaučiančių žmonių sąrašai.
Daugeliui žmonių tai pakišo koją, vienas iš jų - Polas Roubsonas.
Ar iš Maskvos grįžote vis dar prisiekęs komunistas?
Nesuprantu, kaip galit to klausti. Iš kur žinot, kad aš komunistas?
POLAS ROUBSONAS
- Niekas daugiau nežino. - Jūs komunistas?
- Mane šis klausimas įžeidžia. - Atsiprašau.
Gal galit perfrazuoti? Taip.
„IMPERATORIUS DŽOUNSAS“, 1933 M.
Polas Roubsonas buvo svarbiausias
afroamerikiečių kultūros veikėjas 4-ajame dešimtmetyje.
Jis buvo iškilęs virš to juodaodžių pramogų pasaulio…
ARAMAS GAUDSUZIANAS PUATJĖ BIOGRAFAS
…prie kurio prisijungė tokie žmonės kaip Sidnis Puatjė ir
Haris Belafontė.
Jie labai žavėjosi Polu Roubsonu.
Jis privertė Ameriką nerimauti,
nes rėmė proletariatą.
„Taip, bet jie - komunistai.“ Na ir kas?
Roubsonas tapo įdomiu dvigubu šablonu
Puatjė ir Belafontė,
kai reikėjo rinktis, kurioje barikadų pusėje kovosi.
P. TRUMANAI, IŠMESKIT DŽIMĄ KROU IŠ AMERIKIETIŠKO DOLERIO
Valdžia susivienijo prieš Roubsoną, ne tik susivienijo,
bet kai jis galėjo išvykti dirbti į Europą,
Amerikos vyriausybė atėmė jo pasą.
Matėme, kad žmonės taip kovoja dėl laisvės,
kad jei laisvė jiems nesuteikiama, jie ją pasiima.
Taigi, Sidnis matė, kaip Polas Roubsonas buvo negerbiamas,
ir kaip jis buvo skriaudžiamas.
Ir kai pamatai tokį dalyką…
SPAIKAS LI
…tai gali būti… tarsi strategija.
Taip, tiesiog pamėgink klausytis, Santini.
Aš klausau.
„KLASĖS LENTOS DŽIUNGLĖS“
1955 M.
Mileri. Ateik. Noriu šnektelėti su tavimi minutėlę, Mileri.
Koks tai buvo filmas, „Klasės lentos džiunglės?“
REŽISIERIUS RIČARDAS BRUKSAS
Jūsų prašė pasirašyti ištikimybės priesaiką.
- Keletą kartų. - Kodėl?
RADIO INTERVIU SU STADSU TERKELIU
Manau, labiausiai dėl to, kad pažinojau Polą Roubsoną
ir niekam buvo ne paslaptis, kad juo žavėjausi.
Regis, to užteko, kad tapčiau įtartinu.
Tik neverta drovėtis, Mileri.
Žinai, kad esi šiek tiek gabesnis,
šiek tiek protingesnis už likusiuosius.
- Aš? - Taip.
Kiekvienai klasei reikia lyderio.
Puatjė pasirodė „Counterattack“ puslapiuose,
o tai buvo konservatorių šnipų leidinys…
SIDNIS PUATJĖ REMIA KOMUNISTŲ IDĖJAS
…kurio tikslas - tirti amerikietiško viešojo gyvenimo veikėjų
įvairiausias sąsajas su kairiaisiais.
Akivaizdu, kad kažkas sekė Puatjė 6-ajame dešimtmetyje.
Tuo metu filmų versle vyravo taisyklė,
kad, norint dirbti,
privalėjai gerai sutarti
su tomis jėgomis, kurios įtraukdavo žmones į juoduosius sąrašus.
Jūs atsisakėte.
Eime, gudruoli.
Ei, palauk. Jis kalba apie mane.
Rizikuosite savo karjera ir viskuo.
Taip, kai kam turi ištarti „ne“.
Mano moralė buvo daug svarbesnė už politinius žaidimus.
Tai drąsu. Turiu galvoje, kai viskas pastatyta ant kortos…
DENZELIS VAŠINGTONAS
Jį laisvai galėjo iš visur išstumti.
Galiu tik įsivaizduoti, ką reiškė tais laikais pasakyti savo nuomonę.
Iš visų tėvo mokymų
ilgiausiai išliko mokymas apie tikrąjį žmogaus matą.
Jis matuojamas pagal tai, kaip žmogus sugeba aprūpinti vaikus.
Man tai įstrigo, tarsi įsirėžė smegenyse.
Nežinojau, ką darysiu toliau,
bet žinojau, kad negaliu susimauti.
Tada man paskambino Ričardas Bruksas
ir pasiūlė filmuotis filme „Šis tas vertingo“ Kenijoje.
Po to mano karjera išties įsibėgėjo.
Ar pasakiau sau: „Ši šalis bunda
ir pradeda suprasti, kad tam tikri pokyčiai - neišvengiami?“
BALTAODŽIŲ LAUKIAMASIS KELEIVIAMS ŠALIES VIDUJE
Ne, nepasakiau.
Tą pačią akimirką, kai negras vaikas įžengia į mokyklą,
visi padorūs, save gerbiantys, mylintys tėvai…
TEISĖJAS LEANDRAS PEREZAS
…turėtų atsiimti savo baltuosius vaikus iš tos netikusios mokyklos.
Tai vis dar buvo 1950-ųjų Amerika…
SPALVOTŲJŲ GALERIJA
Amerika, kurioje
apie tokią karjerą niekas net nesvajojo.
To dar nebuvo nutikę kino filmų istorijoje.
Juodaodis pagrindinis veikėjas.
„ĮŽŪLIEJI“
Girdėjai, ką žmogus pasakė, nigeri. Užsičiaupk.
REŽISIERIUS STENLIS KRAMERIS
Dar kartą pavadinsi mane nigeriu, Džokeri, aš tave nudėsiu.
Pamėgink.
Saugokis!
1958 M.
Visada maniau, kad yra tvirtas ryšys
tarp žydų ir juodaodžių.
Kai pamačiau „Įžūliuosius“, Tonį Kertisą, žydą…
BARBRA STRAIZAND
…ir Sidnį Puatjė, juodaodį…
Jie perteikė tokią nuotaiką, kone kaip grandinėmis sukaustyti žmonės.
Žinome tai, nes tai - mūsų DNR.
„Įžūlieji“. Tai buvo pirmasis filmas, kurį pamačiau.
Ir jis paliko didžiulį įspūdį.
Iki šios dienos vis dar pamenu, kaip jis pasakė Toniui Kertisui…
HOLĖ BERI
…„Manyje styro adata. Nevadink manęs berneliu.“
Taip. Ir manyje dabar styro adata.
Klausyk, Džokeri, nevadink manęs „berneliu“.
Tada pirmą kartą išties pamačiau
juodaodį, įtvirtinantį savo galią, ir pareikalaujantį pagarbos
iš baltaodžio filme.
Ta akimirka filme, kai Sidnis nusprendžia…
paaukoti galimą laisvę…
Nagi!
Nepasiekiu!
…kad išgelbėtų baltaodį draugą…
…juodaodžiai jos vis dar nemėgsta ir ja netiki.
Tai magiška juodukų akimirka,
iš esmės, išsipildžiusi metafora…
„Įžūlieji“ - vienas iš geriausių pavyzdžių,
kaip juodaodis veikėjas aukoja savo gerovę
arba kažkuo rizikuoja,
arba verčiasi per galvą,
kad padėtų į bėdą papuolusiam baltaodžiui.
Daugelį metų tai buvo labai svarbi metafora Holivudo istorijose.
Jiems tai buvo būdas
parodyti juodaodžių humaniškumą ir empatiją,
net ir susidūrus su sunkumais.
Tačiau juodaodžiams atrodė, kad „tie žmonės - bjaurybės.“
Aš tuo truputį suabejojau.
„Ką būčiau daręs aš?“ Suprantat?
Turbūt irgi būčiau nušokęs.
Mes tai ištvėrėme surakinti kartu.
Nepaliksiu tavęs vieno.
Laidoje dalyvavo Džeimsas Boldvinas.
DŽEIMSAS BOLDVINAS
Ir jis sako: „Įžūlieji“? Baltųjų vidurinei klasei jis patiko,
bet Aptaune, juodaodžių bendruomenėje,
visi šaukė: „Lipk atgal į traukinį, kvaily!“
Ką jūs apie tai galvojate?
Nieko negalvoju.
Tas filmas tuo metu buvo revoliucinis.
- Tiesa. - Suprantat?
Jis šiandien laikomas revoliuciniu filmu.
Mums viskas gerai, Džokeri.
Taip.
„Įžūlieji“ buvo filmas,
padėsiantis apibrėžti mums pažįstamą Sidnį Puatjė
kaip neįtikėtinai įtaigų aktorių.
Jo ir Tonio Kertiso vardai buvo užrašyti virš filmo pavadinimo,
o tai simbolizavo, kad jis tampa tikru Holivudo frontmenu.
TONIS KERTISAS - SIDNIS PUATJĖ „ĮŽŪLIEJI“
Mano tėtį ir Tonį Kertisą nominavo „Oskarui“.
Tai buvo pirmas kartas, kai juodaodis buvo nominuotas „Oskarui“,
po Hetės Makdaniel.
Tai, kad tėtis grįžo namo su lentele,
skelbiančia apie jo nominaciją, kurią galėjo pakabinti ant sienos,
jam labai daug reiškė.
Milžiniškas žiniasklaidos dėmesys,
straipsniai, žurnalų viršeliai…
Jis atsidūrė ant „Ebony“ žurnalo viršelio. Aiškiai iškilo kaip žvaigždė.
Jis buvo nuostabus daugybe prasmių.
Visų pirma, kas dar taip šypsosi?
Gal tik Brando. Liaukitės.
Sidnis buvo žavus tuo,
kad jis - tarsi vaikščiojanti Jorubų kaukė.
Suprantat, ką noriu pasakyti? Kaip Benino bronza.
Jis toks skulptūriškas.
Jis buvo nuostabaus grožio sutvėrimas.
Aš norėjau ištekėti už Sidnio Puatjė. Suprantat?
Jis neabejotinai buvo mano tobulo juodaodžio vyro idealas.
Sidnis turėjo tvirtus įsitikinimus.
Jis suprato, kam reikalingi vaizdai, vaizdų galią.
Mačiau, kaip žmonės verkė.
Mačiau, kaip moterys alpo.
Mačiau, kaip jų vyrai alpo.
Mačiau, kaip visi tarsi sutirpdavo šalia jo.
Jis buvo toks elegantiškas, toks didingas.
Jis buvo „oho“. Kino žvaigždės turėtų būti „oho“.
„RAZINA SAULĖJE“
1959 m. suvaidinau „Razina saulėje“. Todėl artimai susipažinau su Sidniu.
LUISAS GOSETAS JAUN.
Mes labai gerai pažinome vienas kitą.
Visi juodaodžiai buvo skaitę „Razina saulėje“,
nes tai buvo viena tų pjesių, kurias perskaitydavai,
kai mums buvo leista skaityti juodaodžių kūrinius mokykloje.
Sidnis nupirko man audinių kailinius.
Pasakiau: „Man nereikia audinių kailinių.
Aš tik noriu…“
Todėl nunešiau juos į parduotuvę, atsiėmiau pinigus
ir investavau juos į „Raziną saulėje“.
Buvau didžiausia investuotoja, parėmusi
spektaklį, kuriame jis vaidino Brodvėjuje.
Buvau prieš tai pasirodęs Brodvėjuje.
Nežinojau, bus gerai ar blogai.
Jausmas buvo geras.
Per pertrauką po pirmojo veiksmo, kai nusileido uždanga,
salėje galėjai girdėti musę zvimbiant.
Manėme, kad susimovėme.
Kai prasidėjo antra pertrauka,
tie žiūrovai taip įsitraukė, kad, spektakliui pasibaigus,
buvo…
Visi įkvėpė gryno oro, suriko „Bravo!“
Buvo nuostabu.
Tikrai žinojau, kad man lemta būti aktoriumi…
GERIAUSIAS SPEKTAKLIS NIUJORKO DRAMOS KRITIKŲ APDOVANOJIMAS
…kai nusileido uždanga po premjeros Niujorke.
Po visų dvejonių, susikaupusių
po to nelemto susitikimo
su tuo džentelmenu „Amerikiečių juodukų teatre“,
kai jis mane išgrūdo ir užtrenkė duris,
tą vakarą neliko nė menkiausios abejonės,
kad oficialiai suradau savo tikrąjį pašaukimą.
Aš buvau aktorius.
„RAZINA SAULĖJE“
Turiu planų, žmogau.
1961 M.
Turiu planų, kurie apvers šį miestą aukštyn kojomis.
Supranti?
REŽISIERIUS DANIELIUS PITRI
Kitais metais pastatomas filmas,
pristatęs pjesę daug platesnei auditorijai.
Ko gero, tai labiausiai jaudinanti Puatjė vaidyba.
Tai ne atsitiktinumas, jog vaidmenį sukūrė afroamerikietis
neramiais Pilietinių teisių judėjimo pradžios laikais,
skirtingai nuo daugybės kitų jo vaidmenų,
kuriuos parašė baltaodžiai liberalūs scenaristai.
Loreinai Hansberi pavyko perteikti…
LOREINA HANSBERI
…tam tikrą autentišką juodaodžių patirtį,
kaip nė vienam kitam Holivudo scenaristui.
- Žinau, kad esi užsiėmęs berniokas. - Volteri, prašyčiau.
Žinau, kad nėra pasauly labiau užsiėmusių žmonių už spalvotuosius studentus…
LUISAS GOSETAS JAUN.
…su savo brolijos ženkliukais ir baltais batais.
Voli.
Nuolat matau tave, pasikišusį po pažastimi knygas,
einantį į paskaitas.
Ko ten mokaisi? Ką jie kiša tau į galvą?
Tos galimybių lubos, su kuriomis susidurdavo juodaodžiai,
ir ypač agresyviau nusiteikę jauni juodaodžiai tuo metu…
Viskas užfiksuota. Ir tu… Jis tikrai tą perteikia.
Nėra didžiulio skirtumo tarp Sidnio pjesėje „Razina saulėje“
ir vaikinų filme „Pietinio kvartalo vyrukai“.
Žinai, žmogau, tu visas pritvinkęs kartėlio.
O tu? Nejauti kartėlio, žmogau?
Nematai spindinčių žvaigždžių, kurių negali pasiekti?
Kalbu apie…
Kartėlis?
Aš ugnikalnis. Aš milžinas, apsuptas skruzdėlių.
Skruzdėlių, kurios net nesupranta, apie ką kalbu. Ką pasakysi?
Tai menas kurti akimirką ir žinoti, ką padarysi,
ir kur bus kamera,
ir išmokti visus tuos judesius.
Jis viską žinojo.
Labai sunku nemėgdžioti to žmogaus.
„PARYŽIAUS BLIUZAS“
1961 M.
REŽISIERIUS MARTINAS RITAS
Pirmąsyk būčiau susipažinęs su Sidniu,
kai buvau dar visai mažas,
nes jis buvo kartu su mano teta Dajana.
Man būtų buvę penkeri.
Sužinojau apie tuos santykius…
LENIS KRAVICAS
…perskaitęs Sidnio knygą, kai buvau daug vyresnis,
nes teta Dajana tuo metu apie jį nekalbėdavo.
Kai paaugau, mes kalbėdavomės,
ir tada jau buvo galima apie jį užsimint.
Stebėjausi, nes nežinojau, kad buvo taip.
Buvo daug jausmų.
- Tu gražus. - Tikrai?
Taip.
Su tavimi jaučiuosi graži.
Kai aš su tavimi, nesijaučiu vidutiniška.
Jaučiuosi labai, labai ypatinga.
Tai labai seksualus filmas.
Juodai baltas vaizdas - be galo gražus.
Paryžius, miestas, be galo gražus.
Jūs tuose klubuose… džiazo klubuose, žinot?
Vaidina Polas Niumenas.
Ir mano teta Dajana,
nuostabiausia moteris, kurią pamatysite tame filme.
Jis su Dajana Kerol - viena iš gražiausių porų
filmų istorijoje.
Jie su lietpalčiais
eina naktį Paryžiumi.
Jie šnekučiuojasi apie Pilietinių teisių judėjimą ir meilę.
Pabūk kurį laiką Paryžiuje ir truputį prasivaikščiok.
Užsuk kur papietauti, ir niekas tavęs dėl to nesumuš.
Vieną dieną pabusi, pažvelgsi į kitą vandenyno pusę
ir pasakysi: „Kam to reikia?“
Puatjė ėmė virsti šios šalies simboliu,
tuo pat metu jis išgyveno ir asmeninę krizę.
Viena vertus,
jis pajuto itin stiprų ryšį ir meilę Dajanai Kerol,
o santuokoje jam to trūko.
Antra vertus, jis yra tėvas.
Ir jis mokėsi iš Redžinaldo Puatjė, savo tėvo,
sakiusio, kad žmogus vertinamas pagal tai, kaip sugeba aprūpinti savo šeimą.
Ar jis nusigręš nuo tų vertybių ir užmegs romaną?
Negaliu tavęs paleisti.
Tada keliauk su manimi.
Kai „Paryžiaus bliuzo“ filmavimas artėjo prie pabaigos,
jie abu vis dar dvejojo.
Nebuvo tikri dėl tolimesnių žingsnių savo gyvenime.
Nebuvo tikri, ar liks kartu.
Nebuvo tikri, ką daryti su savo šeimomis.
Jis buvo užsiėmęs. Pasakė, kad turi išeiti.
Jis negalėjo pasilikti namuose,
nes jam reikėjo susirasti butą, kuriame galėtų rašyti.
Dabar jis jau rašė.
Ir, žinoma, paaiškėjo,
kad tai buvo kažkas kito,
o ne tai, ką jis sakė.
„Freedom Now“ judėjime, išgirsk mane.
PILIETINĖS TEISĖS DABAR! PRISIJUNK PRIE LAISVĖS MARŠO DABAR!
Kviečiame visus piliečius atvykti į Vašingtoną.
Lėktuvais, mašinomis, traukiniais.
ŽYGIS Į VAŠINGTONĄ DĖL DARBŲ IR LAISVĖS!
Atvykite bet kokiu būdu.
JIE PLŪSTA IŠ VISUR
Juodukai nori to paties, ką turi baltaodžiai.
Visų savo teisių.
Laisvė!
ŽYGIS Į VAŠINGTONĄ 1963 M.
Šio žygio tikslas - pademonstruoti paramą
Prezidento Kenedžio Pilietinių teisių įstatymui.
Mes buvome Pietų juodaodžių judėjimas
iki 1963 m. rugpjūčio.
GYVENTI IR DIRBTI KARTU
Ne tik dr. Kingas suprato pietuose gyvenančių
afroamerikiečių svajones,
bet prie judėjimo prisijungė ir Holivudo žvaigždės.
Haris su Sidniu Puatjė pavertė tai pasauliniu įvykiu.
Ir tai nutiko prieš tai, kai žodį tarė Martinas Liuteris Kingas.
Dr. Kingas nepažinojo Marlono Brando.
Jis nepažinojo Polo Niumeno.
Holivudo žvaigždžių, palaikiusių dr. Kingo judėjimus.
Tai buvo Sidnis ir Haris. Jie buvo tas ryšys.
Šiandien pastebėjau
visose kalbose, ant visų plakatų,
mačiau arba girdėjau kartojamą žodį „dabar“.
- Primygtinai. - Dabar!
Šiandien aiškiai regimas primygtinumas manyje asmeniškai
kunkuliavo daugybę metų.
Bent jau daugybę metų po to, kai suaugau.
Susidomėjau kova už pilietines teises
dėl būtinybės išgyventi.
Manau, kad mano susidomėjimas užgimė prieš daug metų,
tačiau nebuvo toks stiprus, kaip šiandien.
Ponai, manau, jau metas…
Sidnio aktyvi veikla man ne tik padarė įspūdį,
bet ir įkvėpė…
ROBERTAS REDFORDAS
…nes pamaniau: „Aš irgi taip galiu. Savaip.
Turėsiu rasti savą būdą, bet galiu tai padaryt, suprantat?
Turiu balsą. Galiu jį panaudoti.“
Jis labai rizikavo.
Žinojai, kad žmonės jį kaltins ir sakys:
„Kas tu toks, kad kalbėtum?“
Taip tiesiog nesąžininga.
Jis turėjo nuomonę. Turėjo teisę ją išsakyti.
Jis nusipelnė tos nuomonės.
Jei esi aktorius, nereiškia, kad negali išsakyti nuomonės.
Vidutinio amerikiečio akimis žvelgiant,
deja, jiems buvo neįmanoma manęs pamatyt.
Kartais dėl to pykdavau,
nes tai reiškė, kad negalėsiu pakeisti to,
kaip išnaudojami juodaodžiai, kaip su jas elgiamasi.
Tuo metu Holivudas nebuvo pasirengęs
daugiau nei vienai juodaodei žvaigždei.
Yra viena juodaodė žvaigždė. Atsiranda kiti juodaodžiai aktoriai.
PRIVATUS VAKARĖLIS
Bet iš esmės tai buvo labai konservatyvi industrija,
kurią reikėjo atitempti į dabartį,
ir jiems tai užėmė labai daug laiko.
Niekas neruošia
kito Sidnio Puatjė, suprantat?
Sidnis yra tarsi… Jis tarsi kompleksas.
Yra Sidnio Puatjė kompleksas. Tarsi matrica.
Ir, žinant, kaip veikia rasizmas,
tai išties „Kalniečio“ atitikmuo.
Turime Sidnį.
Tai kam mums tie kiti juočkiai?
Jis buvo rasės karys, vadovaujantis armijai kitų akyse,
bet jis išties puikiai suprato, kad spalva jo neapibrėžia.
Ir jis taip kalbėjo ne priešindamasis ir ne aiškindamas.
Tai tiesiog buvo faktas.
Mumyse ir aplink mus buvo tiek daug visko,
kas nulėmė kai kuriuos iš mano žengtų žingsnių,
kai kuriuos iš mano pasirinkimų.
Ir kartais rinkdavausi ne todėl,
kad, pažvelgęs į gyvenimo švieslentę, nuspręsčiau:
„Štai kaip privalau pasielgti. Štai ką ketinu padaryti.“
Ne. Gyveni vadovaudamasis
tau svarbiomis vertybėmis.
„LAUKO LELIJOS“
1963 M.
REŽISIERIUS RALFAS NELSONAS
„Lauko lelijos“ - mažo biudžeto filmas,
savotiška kukli istorija apie juodaodį darbininką,
atvykusį į Amerikos pietvakarius, į vienuolyną, pas grupelę vienuolių,
ir jis padeda joms pastatyti bažnyčią.
Dievas yra geras. Jis atsiuntė man augalotą, stiprų vyrą.
Jis man nesakė, kad kažkur mane siunčia.
Aš tik važiavau pro šalį.
1963 m. man buvo šešeri.
Galvojau: „Sidni, išvažiuok. Kodėl tu su jomis prasidedi?“
„Sėsk į mašiną.“ Ir aš…
Aš taip galvojau būdamas šešerių.
Jis pasakė: „Jie negali man sumokėti, kiek reikia. Jie nieko nesiūlo.“
Aš pasakiau: „Sidni, žinai, ką gali padaryti?
Nusifilmuok filme ne už atlygį,
bet tapk vienu iš turinčių teises į filmą.“
Jis pasakė: „Apie tai nepagalvojau.“ Aš atsakiau: „Galvok ir žinok.“
Vaidmenį pirma pasiūlė Hariui Belafontė.
Jis atsisakė. Pasakė:
„Tas žmogus niekaip nesisieja su platesniu pasauliu.“
Siaubingas filmas. Siaubingas.
HARIO BELAFONTĖ BALSAS
Siaubingiausias mano skaitytas scenarijus.
Atmečiau jį itin dramatiškai.
O Sidnis Puatjė sutiko vaidinti.
Tame filme jis buvo nuostabus.
Haris dar ir dainavo. Jis turėjo kitą karjerą.
Hariui gerai sekėsi.
Haris galėjo sau leisti atsisakyti vaidmenų.
Gali atsisakyti pasiūlymų, kai už namą sumokėta.
Nenoriu įžeisti Hario, bet jis dainavo daineles.
Suprantat?
Kai statėme „Sveika, Dole!“,
vaidinau Brodvėjuje su Perla Beili.
PERLA BEILI
Kai kas nors, bent kiek garsesnis, prisijungdavo prie pasirodymo,
ji pakviesdavo juos į sceną.
Ir jie…
Ji pakvietė Sidnį, kai šis atėjo.
Ir pasakė: „Eikš, Sidni. Padainuokim.“
O jis pasakė: „Nemoku dainuoti!“
Gerai. Dabar taip.
Ji pasakė: „Ką čia kalbi?“
Mačiau, kaip rėkauji „Lauko lelijose“.
Jis sako: „Tai buvau ne aš!“
Nagi.
Šis mažo biudžeto filmas laikui bėgant randa žiūrovą.
Jis dera su tam tikra nuotaika, tvyrančia šalyje.
O ypač visi susižavi
Puatjė veikėju, Homeriu Smitu,
ir Puatjė vaidyba.
Jis filmui suteikia labai mielą, žavų stilių.
Ir perteikia kaip tik reikiamą nuotaiką.
Tas vaidmuo, manau,
buvo mielo, nuostabaus, įkvepiančio veikėjo,
kuris atspindi
visų žmonių gerąją pusę.
„OSKARŲ“ APDOVANOJIMAI 1964 M.
Holivudo šventė.
36-ąjį kartą pasaulio pramogų sostinė
apdovanoja metų geriausius atlikėjus ir įvertina nuopelnus,
įteikdama taip trokštamus „Oskarus“.
Buvau tik dešimtmetė mergaitė iš Milvokio.
Žiūriu tą renginį, vadinamą „Oskarų“ ceremonija,
matau žmones, atvažiuojančius limuzinais, ir visa kita.
Kaskart, kai per televiziją parodydavo juodaodį,
pamenu, čiupdavau telefoną ir pranešdavau:
„Rodo spalvotuosius!
Spalvotuosius. Įsijunk televizorių.“
Ir viską pražiopsodavau.
Geriausio aktoriaus kategorijoje nominuoti
Albertas Finėjus už vaidmenį filme „Tomas Džounsas“,
Ričardas Harisas už vaidmenį filme „Šis sporto gyvenimas“,
Reksas Harisonas už vaidmenį filme „Kleopatra“,
Polas Niumenas už vaidmenį filme „Hadas“,
Sidnis Puatjė už vaidmenį filme „Lauko lelijos“.
Apdovanojimą laimi Sidnis Puatjė už vaidmenį filme „Lauko lelijos“.
Kai nuskambėjo mano vardas,
pašokau ir pasakiau:
„Aš laimėjau!“
Negalėjau susivaldyti.
Išreiškiau save,
bet taip pat išreiškiau tai,
ką atliepė daugybės žmonių širdys.
Įsivaizduojate?
Tai buvo prieš Pilietinių teisių aktą.
Įsivaizduojate, koks šokas ištiko salę?
Įsivaizduojate tą didžiulį džiaugsmą, magiją,
kažką dieviško, nutikusio tą akimirką,
tai, kas pranoko visa kitą, kas vyko kultūroje.
Ponas Puatjė - pirmasis juodukas, laimėjęs tokį svarbų prizą,
publika šiltai sutiko šią žinią.
Tai buvo esminis posūkis,
išties esminis posūkis
Holivude, kuris buvo nusprendęs
pristatyti mus, juodaodžius,
visai kitokiais, nei buvome.
Iki šios akimirkos atvedė ilga kelionė,
be abejo, esu skolingas
begalei žmonių.
Jis man buvo didžioji Juodoji viltis.
Tą akimirką jis man tapo didžiąja Juodąja viltimi.
Pamenu, labai aiškiai suvokiau,
kad jei spalvotasis vyras gali tiek pasiekti,
įdomu, kas galėtų nutikti man.
Aš tegaliu iš širdies padėkoti.
Sidnis pelnė sėkmę dėl daugybės žmonių,
ne tik dėl mūsų, sekusių po jo,
bet dėl savo tėvų ir senelių,
visų kartų iki pat vergovės laikų.
Įsivaizduokite, kaip jie pasijuto, kai jis „pasiekė sėkmę“.
NASAU, BAHAMOS 1964 M.
Būti pirmuoju juodaodžiu, pirmuoju Bahamų gyventoju,
laimėjusiu geriausio aktoriaus „Oskarą“
tais laikais, kai tai buvo praktiškai neįmanoma,
turėjai būti šimtą kartų geresnis už visus kitus.
Tai buvo itin neįprasta tuo metu,
ne dėl to, kad aš buvau itin geras ar tyras.
Nebuvau nei toks geras, nei toks tyras.
Bet manyje buvo kažkas, ko neatsižadėjau,
tai, ką turėjo mano mama,
ką ji nuveikė kaip motina dėl to, kad išgyvenčiau.
Niekas nesitikėjo, kad gyvensiu, ne.
Kai gimiau, niekas nesitikėjo, kad išgyvensiu.
Gimiau dviem mėnesiais per anksti.
Tėvas išėjo iš namų kitą rytą,
kai visi susirinkusieji, taip pat ir pribuvėja,
nusprendė, kad neišgyvensiu.
Jis grįžo namo su batų dėžute.
Ir…
jie buvo pasirengę mane palaidoti.
Mano motina net į kalbas nesileido.
Ji pasakė: „Ne, negalit jo laidoti.“
Ji išėjo iš namų,
ir ėjo visur, kur manė sulauksianti paramos.
Ji praėjo pro pranašautojos namus.
MADAM BES YPATINGOS SĖKMĘ NEŠANČIOS GALIOS
Mano motina pasakė: „Man ką tik gimė vaikas.
Jis gimė neišnešiotas,
noriu, kad papasakotumėt apie mano sūnų.“
Pranašautoja užsimerkė, jos veidas ėmė trūkčioti.
Akys vartėsi po užmerktais vokais.
Staiga pranašautoja atsimerkė
ir pasakė: „Nesijaudinkite dėl sūnaus.
Jis išgyvens.
Jis apkeliaus daugumą žemės kampelių.
Bus turtingas ir įžymus.“
Pasakė, kad išgarsinsiu jos vardą visame pasaulyje.
Visa tai, ką ji pasakė…
Aš tai išgyvenau.
„NBC News“ pristato Čeinį, Gudmaną ir Švernerį.
Išskirtinis reportažas apie tris pilietinių teisių judėjimo narius,
kurie dingo Misisipėje.
MISISIPĖ 1964 M.
Džeimsas Čeinis, Endrius Gudmanas ir Maiklas Šverneris
išvyko į Misisipę padėti registruoti juodaodžius kaip rinkėjus.
Tuo metu buvau ką tik prisijungęs prie judėjimo.
PASTORIUS VILIS BLU PILIETINIŲ TEISIŲ AKTYVISTAS
Išlipau iš furgono.
Pažinojau visus, išskyrus Gudmaną.
Jie buvo mokytojai.
Jie mokė žmones, kas yra balsavimas,
kaip jis atsirado, nes mes to nežinojome.
VIENAS ŽMOGUS - VIENAS BALSAS REGISTRUOKITĖS DABAR!
Mano akimis žiūrint, jie aiškino žmonėms, kas yra amerikietiška svajonė.
Balsuok, tada turėsi pasirinkimą.
Nebalsuok, tada pasirinkimą turės jie.
Atminkite balsuoti, tada turėsite pasirinkimą.
Kartą jums nutiko baisus dalykas,
kai buvote pietuose.
Girdėjau apie tai kažką migloto, bet gal galėtumėt…
Nesu girdėjęs, kad apie tai pasakotumėt.
Mudu su Sidniu draugaujame 26-erius metus.
Manau, kad jokia kita mudviejų kartu išgyventa patirtis
nesuartino mūsų taip, kaip ta akimirka.
Mano geras draugas Haris Belafontė paskambino ir pasakė:
„Noriu, kad važiuotum su manim į Misisipę.
Turime nuvežti pinigų Pilietinių teisių judėjimui.“
Grupelei toje vietoje
ypač stigo pinigų ir reikėjo paramos.
Čia, Misisipėje, su visais elgsimės itin pagarbiai…
PASTORIUS ROSAS BARNETAS
…su visais, kurie čia atvyks, jei tik jie ne…
nelaužys mūsų įstatymų.
Dieną naktį pylėsi skambučiai telefonu ir grasinimai.
Jie norėjo nužudyti Belafontė ir Puatjė.
Jie sakė taip:
„Nužudysim tuos nigerius, kurie atvys į Grinvudą.“
Maniau, kad…
kadangi buvau susijęs su Bobiu Kenedžiu,
maniau, kad užteks paskambinti į Teisingumo departamentą,
PILIETINIŲ TEISIŲ SKYRIUS
…pasakyti jiems, kad išvyksiu, kur būsiu…
Ir gausime federalinę apsaugą.
Kai ten nuvykome…
Nebuvo nei federalinių maršalų, nei apsaugos.
Įsėdome į mašiną… Mus pasitiko du automobiliai,
vienas iš jų tas, kuriuo važiavome, antras - atsarginis.
Niekas nenorėjo vairuoti mašinos.
Pasakiau, kad vairuosiu aš.
Paspaudėme vieni kitiems rankas, pasisveikinom, susipažinom,
tada į mano automobilį sukrovė bagažą.
O Puatjė su Belafontė
sėdėjo pirmame automobilyje.
Kai sėdome į automobilį,
kažkas pasakė: „Jie čia“.
Įsijungė žibintai. Pamatėme, kad jie - kukluksklanininkai.
Išvažiavome.
Furgonai bandė mus prisivyti,
tada trečioji mašina persirikiuodavo ir neleisdavo pravažiuoti.
Jie trenkėsi į mašinos galą.
Mano pirmoji mintis buvo: „Neleisk jiems pravažiuoti.“
Jie nuolat daužėsi į automobilį už mūsų,
kad jį patrauktų arba nustumtų nuo kelio, kad galėtų pasiekti mus.
Kas benutiktų, nepraleisk jų.
Jei jie pašaus tave į nugarą, man teks mirti taip.
Keletą kilometrų jie daužėsi, aš stengiausi pabėgti.
Jie negalėjo pro mane pravažiuoti. Todėl išvažiavo.
Būrys studentų susėdo į laisvus automobilius
ir visi suvažiavo į greitkelį,
ir nulydėjo mus į Grinvudą su pinigais.
Mes saugiai atvažiavome.
Tai buvo tarsi istorija iš Biblijos.
Žmonės sulipo į medžius.
Tame kvartale žmonės grūdosi visur.
Net ašaros kaupiasi.
Žmonės sulipo į medžius, sėdėjo ant gegnių,
tai buvo magiška.
O kai jie išvydo Puatjė,
tiesiog užtraukė dainą iš „Lauko lelijų“,
„Amen“.
Tai buvo kažkas ypatingo.
Kasmet, maždaug kovą ar balandį…
1967 М. DR. MARTINAS LIUTERIS KINGAS JAUN.
…laikraščiuose imdavo rašyti apie laukiančią ilgą ir karštą vasarą.
Plėšikavimas, žudymas ir padegimai nesusiję su pilietinėmis teisėmis.
DETROITAS
BOSTONAS
NIUARKAS
Mums įgriso iki gyvo kaulo.
Jokie baltaodžiai daugiau mūsų nestumdys.
ČARLZAS EVERSAS
Kalbame rimtai.
Labai aiškiai atsimenu, kad kai man buvo maždaug dešimt metų,
buvo 1967 m., ir tai buvo tarsi Sidnio vasara.
Mano motina nusivedė mane pažiūrėti „Ponui su meile“,
„Nakties karštyje“ ir „Spėk, kas ateis vakarienės“.
Jau buvome matę juodaodžių žvaigždžių filmuose,
bet Sidnis tikriausiai buvo pirmoji Holivudo…
tikra juodaodė Holivudo kino žvaigždė.
Žmonės ėjo į kino teatrus pažiūrėti filmų su Sidniu Puatjė.
To anksčiau nebūdavo.
Baltaodžiai ėjo į kino teatrus pažiūrėti Sidnio Puatjė filmų,
o svarbiausia, jie ėjo tuo metu,
kai vyko Pilietinių teisių judėjimas,
ir Sidnis tapo jo pavyzdžiu.
Parduota daugiausia bilietų, juodaodis, 1967-1968 m.
Aplink jį sukasi visa šalis.
„NAKTIES KARŠTYJE“
Stok, berneli.
REŽISIERIUS NORMANAS DŽIUISONAS
Sakau, dabar!
Aš tik pamenu, kad mane sužavėjo
neįveikiamas to tipo orumas.
Filmas išties žaidžia su jūsų lūkesčiais.
Jis tiesiog nesutinka to kęsti.
Bet spėliojate, kiek jis dar kęs…
kol pratrūks.
Jautiesi gan užtikrintas savimi, ar ne, Virgilijau?
„Virgilijus“ - keistas vardas nigeriui,
atvykusiam iš Filadelfijos. Kaip tave vadina ten?
Mane vadina ponu Tibsu.
„Mane vadina ponu Tibsu.“
Man labai patiko, nes kalbėjausi su ekranu.
Žiūrovai buvo daugiausia juodaodžiai.
Jie plojo ir jie labai gyvai reagavo.
Garsioji scena šiltnamyje,
kai baltaodis plantacijos savininkas jam trenkia antausį,
o Sidnis atsilygina tuo pačiu…
1967 m. kino teatre įspūdis buvo labai gilus.
Ar ponas Kolbertas buvo šiame šiltnamyje,
tarkim, vakar apie vidurnaktį?
Girdėjai musę skrendant.
Tokios garsios tylos kino teatre daugiau nesu girdėjęs.
Girdėjosi… Suprantat?
Žmonės dairėsi vieni į kitus ir panašiai.
Juodaodžiai pašėlo, nes jie tokių dalykų nebuvo matę.
Ekrane to dar nebuvo nutikę.
Jis buvo visai kitoks, žmogau.
Ir ką tu darysi?
Nežinau.
Žinot, ką mes visi padarėm?
„Taip!“
Pagal pradinį scenarijų, turėjau pažvelgti į jį su didžiule panieka
ir, paskendęs savo tvirtuose idealuose, išeiti.
Taip galėjo nutikti, jei vaidmenį būtų atlikęs kitas aktorius,
bet ne aš.
Aš pernelyg gerai prisiminiau tą naktį Majamyje,
kai man į kaktą buvo atstatytas ginklas.
Pasakiau režisieriui, kad scenarijų reikia pakeisti.
Kertu, kad to išsireikalauti galėjo tik Sidnis.
Jis buvo žvaigždė. Be jokių išlygų.
Tada jau nebuvo jokių abejonių.
Jis skynėsi sau kelią alkūnėmis.
„Traukitės iš kelio.“
Ir išties tai tapo
garsiausia filmo akimirka.
Bet ji taip pat iliustravo mūsų laikus.
Iliustravo laikus Amerikoje, kai, bent jau filmuose,
galėjome nagrinėti tam tikras realijas.
Kaip visi sako,
tas antausis nuskambėjo per visą pasaulį. Beprecedentis įvykis.
Jis iškart pagarsėjo.
Susiklosto įdomi paralelė
tarp Sidnio tą akimirką
ir to, kas vyksta priešakinėse fronto linijose.
„PONUI SU MEILE“
REŽISIERIUS DŽEIMSAS KLAVELIS
Matant, kad šis juodaodis
yra mokytojas ir moko tuos vaikus…
Paprastai visada didvyriu būdavo baltaodis,
o juodaodžius arba gelbėdavo, arba jie būdavo ramybės drumstėjai.
O čia visas naratyvas apverstas aukštyn kojomis.
Sėskitės.
„Ponui su meile“ buvo mano mėgstamiausias filmas,
nes mačiau tėtį
elgiantis taip, kaip jis elgdavosi su mumis.
Jis mokė ne tik savo vaikus, jis mokė visus.
Aš jį mačiau.
Visi matė aktorių.
Aš mačiau tėvą.
Visi šioje klasėje paisysime mandagumo.
Jūs į mane kreipsitės „pone“ arba „pone Tekerėjau“.
Į jaunąsias damas kreipsimės „panele“,
o į vaikinus - pavardėmis.
Visada sakau, kad man ant pečių sėdi angelai…
LULU
…nes man labai sekasi.
Buvau atlikėja. Buvau muzikantė.
Buvau dainininkė. Niekad nevaidinau.
Taip.
Mano vadybininkė buvo labai gudri.
Kai mane pakvietė vaidinti filme,
ji pasakė: „Gerai. Ji privalo sudainuoti pagrindinę dainą.“
Turiu galvoje…
Tai, kad buvau susijusi su ta žinia,
man tai labai daug reiškė.
Filmas buvo apie meilę.
Apie „Black Lives Matter“ judėjimą.
Jis toks pat svarbus kaip jūs, baltaodžiai vaikai, mokykloje.
Tiesą sakant, jis svarbesnis tos mokyklos gyvenime
už visus, su kuriais vaikai susidurs per visą gyvenimą.
Buvau išleidusi daugybę hitų,
ir po to dar daug jų išleidau.
Bet tas - išskirtinis,
nes svarbi ne tik daina.
Tai buvo susiję su Sidniu Puatjė ir to filmo perteikta žinia.
Kalbą!
Svarbu pasakyti,
kad šie filmai buvo kuriami ne juodaodžiams.
Kurdamas filmus
jis labai aiškiai žinojo, kokią istoriją pasakoja,
suvokė, kas vyko su judėjimu,
ypač su dr. Kingo judėjimu.
Tačiau jis - tarsi pirmtakas žiniasklaidoje,
iš dalies įrodantis, kad juodaodžiai yra žmonės.
Kaskart, kai gali pateikti juodaodžius humaniškai,
parodyti juos humaniškai ir normalizuoti
pasauliui, kuris net nelaikė mūsų žmonėmis,
tai padeda pasiekti tikslą…
„SPĖK, KAS ATEIS VAKARIENĖS“
…nes svarbiausia yra
atskleisti žmonėms mūsų žmogiškumą.
REŽISIERIUS STENLIS KRAMERIS
Džonas Veidas Prentisas.
Argi ne gražus vardas?
Džonas Veidas…
Aš būsiu Džoana Prentis.
Čia Džonas.
Man labai malonu su jumis susipažinti.
Malonu susipažinti su jumis, ponia Dreiton.
Ponia Dreiton, turiu medicininę kvalifikaciją,
todėl, tikiuosi, nepalaikysite manęs įžūliu,
jei pasakysiu, kad turėtumėte prisėsti, kol nenukritote.
Jis mano, kad tu nualpsi, nes jis - juodukas.
Man buvo 22-eji, o Sidnis buvo labai mielas…
KATARINA HOTON
…o aš buvau labai naivi.
Kai buvo filmuojama ta scena, scena su bučiniu,
nemaniau, kad tai - kažkas rimto.
Operatorius pasakė: „Gerai. Mes pasiruošę.“
Tada apsidairiau po studiją,
ir pamačiau visus tuos niūrius veidus.
Nesupratau, kas vyksta.
Ir tik po to,
kai nuėjau nusivalyti makiažo,
aš paklausiau grimerės.
Paklausiau: „Kas ten vyko toje studijoje?“
O ji tiesiog pasakė: „Tu tokia naivi.
Nesupranti?“
Aš atsakiau: „Ne, nesuprantu. Kas buvo?“
Daugybė žmonių pagalvos,
kad mes - labai neįprasta pora.
Ar ne tiesa, ponia Dreiton?
Aš suprantu, ką turite galvoje.
Manau, labai lengva
tiems, kurie nedalyvavo tos eros kultūriniuose susirėmimuose,
be pagrindo nubraukti tokius filmus kaip „Spėk, kas ateis vakarienės“,
pamirštant, kokie jie buvo revoliucingi
savo laikmečio kontekste.
Dėl to romano - viskas nutiko per greit.
Pats taip pasakei.
Ar pagalvojai, ką apie jus kalbės žmonės?
Juk 16 ar 17 valstijų pažeisite įstatymą.
Būsite nusikaltėliais.
Ta scena iš „Spėk, kas ateis vakarienės“,
kai jis sako: „Laikai save spalvotuoju,
o aš save laikau žmogumi.“
Tie žodžiai apibūdina Sidnį Puatjė.
Tu mano tėvas.
Aš tavo sūnus. Myliu tave.
Visada mylėjau ir visada mylėsiu.
Bet tu laikai save spalvotuoju žmogumi.
O aš save laikau žmogumi.
Jam tai net nebuvo veikėjo žodžiai,
nes jis pats toks yra.
Jis save laikė žmogumi.
Visi šie trys filmai buvo finansiškai sėkmingi.
Visuose trijuose jis vilkėjo baltus marškinius ir ryšėjo kaklaraištį.
Tada jis ir tampa ponu Sidniu.
Jis jau buvo pasižymėjęs „Lauko lelijose“ 1963 m.
Bet staiga jis tapo ne tik gerbiamu,
bet ir komerciškai perspektyviu.
Tai buvo beprecedentis įvykis
tuo Amerikos kino istorijos momentu.
Paklausiau jo: „Ar jau žinai, kur filmuosiesi po šito filmo?“
Ir jis atsakė: „Ne.“
Pasakė: „Aš tikriausiai… Turbūt tai bus paskutinis mano filmas.“
Paklausiau: „Kodėl?“
O jis pasakė: „Nes juodaodžiai,
maniškiai, laiko mane dėde Tomu.“
Atsižvelgiant į greit besikeičiančias socialines sroves,
tam tikruose juodaodžių bendruomenės pakraščiuose
augo nemenkas nepasitenkinimas manimi.
Tą kultūrinę bangą vainikavo
„New York Times“ paskelbtas straipsnis,
pavadintas „Kodėl baltieji taip myli Sidnį Puatjė?“
„MUS KAMUOJA TAS PATS SENAS SIDNIO PUATJĖ SINDROMAS:
GERAS VYRUKAS VISIŠKAI BALTAME PASAULYJE.“
Remiantis tam tikru skoniu,
buvau dėdė Tomas, netgi juodaodis tarnas,
nes vaidinau vaidmenis, kurie nekėlė grėsmės baltajam žiūrovui,
vaidinau kilnų juodaodį, išpildantį baltųjų liberalų fantazijas.
„BET JIS IŠLIEKA NETIKRU, KOKIU IR BUVO KONE DU DEŠIMTMEČIUS,
IŠ ESMĖS VAIDINDAMAS TĄ PATĮ VAIDMENĮ,
BLANKŲ, VIENMATĮ DIDVYRĮ.“
Aš - menininkas, žmogus, amerikietis, amžininkas.
Esu labai daug kas,
todėl norėčiau, kad jūs…
atitinkamai mane gerbtumėte.
Nelengva būti pirmuoju.
Kai esi asmuo,
turintis atstovauti visą rasę,
tai tas pats mėšlas, kaip ir su Džekiu Robinsonu.
Susirenki strėles, nukreiptas prieš visą rasę.
Mums su Sidniu teko atlaikyti daug kritikos,
kurios nekliuvo Denzeliui.
Kai meldi lietaus, turi tvarkytis ir su purvu.
Jis turėjo plačius pečius.
Jis turėjo plačius pečius, bet turėjo tempti didžiulę naštą.
Yra didžiulis spaudimas viską atlikti gerai.
Sunku suprasti, kaip tai vertinti.
Bet Sidnis visada turėjo du man patinkančius bruožus,
nuolankumą, kalbant apie kūrybą, ir taktą, kalbant apie sėkmę.
KVINSIS DŽOUNSAS
Jautėte tą spaudimą?
Neįmanoma jo nejausti.
Visąlaik žinai, kad jis yra.
Žinai, kad bendruomenė stebi,
ar tu juos atstovauji taip, kaip jiems to norisi,
ir sprendžia, ar atitinki
jų įsivaizdavimą apie tave,
ar tave priimti išskėstomis rankomis, ar ne.
- Jautėtės vienišas? - „Ar jaučiausi vienišas?“
Aišku, kad jaučiausi.
Taip, jaučiausi vienišas.
1968 М. BALANDŽIO 4 D.
Ar jie žino apie Martiną Liuterį Kingą?
Mes turime…
Visiems jums turiu labai liūdną žinią.
Ir manau, kad ši žinia nuliūdins visus mūsų piliečius
ir taiką mylinčius žmones visame pasaulyje.
Martinas Liuteris Kingas
šįvakar buvo pašautas ir mirė Memfyje, Tenesio valstijoje.
NBC pertraukia įprastą programą
ir parodys išskirtinį reportažą.
MARTINAS LIUTERIS KINGAS 1929-1968
Martinas Liuteris Kingas Jaun. buvo nužudytas šįvakar Memfyje, Tenesyje,
šūviu į galvą, kai stovėjo vienas savo viešbučio kambario balkone.
Jis mirė ligoninėje po valandos.
Pamenu, grįžau autobusu namo į Plezantvilį.
PAMELA PUATJĖ DUKRA
Tėtis pasitiko autobusą
įvažiavimo gale, prie pašto dėžutės.
Jis įlipo į autobusą,
beveik negalėjo išsitiesti, nes buvo labai aukštas.
Jis pažvelgė į visus vaikus.
Ir pasakė jiems kažką apibendrinančio,
maždaug: „Iš mūsų buvo atimtas…
didis žmogus.“ Jis pasakė taip.
„Turėtume gerbti jo išmintingus žodžius,
kad su visais reikia elgtis pagarbiai ir oriai.“
Vaikai buvo sužavėti.
Jie žiūrėjo į jį.
Tada tėvelis pasakė: „Gerai, mergaitės, eime.
Einam. Eikim namo.“
Iš pelenų į pelenus,
iš dulkės į dulkę.
Dėkojame Dievui, kad atsiuntė mums vadą,
kuris buvo nusiteikęs mirti, bet nenusiteikęs žudyti.
1965 m. Malkolmas X buvo nužudytas
mečetėje Harleme.
1968 m. buvo nužudytas Martinas Liuteris Kingas.
Mūsų demokratija judėjiškoje-krikščioniškoje bendruomenėje
yra trapesnė nei mums atrodo.
Mus sieja kelios kultūrinės gijos.
O Sidnis Puatjė - viena iš tų kultūrinių gijų.
Martino Liuterio Kingo nužudymas daugeliu atžvilgiu
pradėjo naują erą profesiniame Puatjė gyvenime,
be to, pridėjo ir svarbią asmeninę dimensiją.
Asmeninė dimensija - ne tik pagrindo
iš po kojų išspyrimas, kaip daugeliui afroamerikiečių,
po to, kai buvo nužudytas Martinas Liuteris Kingas,
bet jis dar ir susipyko su geriausiu draugu Hariu Belafontė.
Jie abu iškart po Kingo nužudymo
dalyvauja diskusijose, kaip geriausiai pagerbti Kingo atminimą.
ARAMAS GAUDSUZIANAS
Belafontė nori didelės demonstracijos Atlantoje po Kingo laidotuvių.
Puatjė pataria jos neorganizuoti,
sakydamas, kad ji atitrauktų dėmesį nuo Kingo.
Jie dėl to susikirto, tarp jų atsidaro įtampa,
ir jie gan ilgam nustojo bendrauti.
Du labai užsispyrę žmonės.
BEVERLI PUATJĖ-HENDERSON
Galiu pakartoti? Du labai užsispyrę žmonės.
Ir jie neslėpdavo to, kaip jautėsi.
Haris norėjo kažką padaryti ir leisti savo bendruomenei, spėju,
išreikšti sielvartą ir gedulą švenčiant.
Puatjė, aš manau,
teisingai manė, kad tai nukreiptų dėmesį.
Tai savotiškas liudijimas,
kiek daug žmonėms teko galvoti iš anksto nepasiruošus,
susiklosčius nenumatytoms, žiaurioms aplinkybėms, suprantat?
Vien ta trauma.
Puatjė ir Belafontė reikėjo perkraut santykius.
Jis netenka geriausio draugo
tuo metu, kai sprūsta iš rankų daug kitų dalykų.
Jis išsiskyrė su žmona.
Mėgino tęsti santykius su Dajana Kerol.
Kaip ir minėjau, didelė mano tėvo palikimo dalis -
tai, ko jis išmokė savo sūnus.
Tas mokymas mane labai slėgė, kai išsiskyriau su pirmąja žmona.
Skyrybos buvo ilgos, skausmingos ir žeidžiančios visus susijusius.
Mano mamai tikrai nebuvo smagu,
manau, jutau tą aštriausiai,
nes nemačiau, ką išgyvena tėtis,
bet mačiau, ką išgyvena ji.
Draugai pasirinko puses,
todėl man tai buvo iš dalies skausminga. Suprantat?
Nes dauguma jų pasirinko tėvelį.
Daugiau jokių tetų… Jokių „dėdžių“ ir „tetų“,
jokių krikštatėvių.
Dėl to galėdavau apsiverkti,
bet buvo ir žmonių, kurie ją parėmė.
Už tai buvau dėkinga.
Žinoma, buvau įsimylėjęs kitą moterį,
ir tos kaltės
nepajėgė išgydyti 11 psichoterapijos metų.
„Žmona per mažai mane supranta,“
banaliai sakydavau.
O paskui sakydavau, kad kita moteris turi savo planų.
Po kiekvieno išsiskyrimo, neilgai trukus
vėl bandydavom atnaujinti santykius.
DAJANA KEROL
Manau, supratome
dar gerokai prieš santykiams baigiantis,
kad tie santykiai nebuvo sveiki,
kad tai nebuvo santykiai,
kurie galėtų peraugti net į gerą draugystę.
Labai įdomu stebėti, kaip greitai gali pasikeisti popkultūra.
Nuo „Lauko lelijų“ 1963 m. iki, ko gero, 1968 m.
jis - tas vienintelis, ir jis diktuoja
juodaodžių įvaizdį.
Vyksta du dalykai.
Vyksta „Black Power“ judėjimas.
Kalbame apie šūkį: „Ištark garsiai - esu juodas ir tuo didžiuojuosi.“
Ir mes jautėmės kaip žmonės.
Afrikietiškos šukuosenos, „Sielų traukinys“.
Ir turite juodaodžių eksploataciją.
„ŠAFTAS“
Dėjau skersą! Dink iš kelio.
„NARKOTIKŲ PREKEIVIS“
Tai, dėl ko jis buvo toks revoliucingas
1967-1968-aisiais,
jau praeityje, nes atsirado nauja karta,
kurie mylisi su baltaodėmis ekrane,
jie ne tik tranko antausius baltiesiems, bet ir šaudo į juos.
Tie filmai apie juodaodžių išnaudojimą,
jų pagrindinė mintis - išspardyti baltukams subines.
Tie filmai buvo apie tai.
Gaila, kad juodaodžiams žiūrovams
atrodė, kad Sidnis nemadingas.
Aš su tuo nesutinku,
bet jei pažvelgtumėt į tą juodaodžių publiką,
jie eidavo į tuos juodukų išnaudojimo filmus būriais.
Kvinsis Džounsas surengė man 42-ąjį gimtadienį savo namuose,
dalyvavo ir Sidnis Puatjė.
Pamenu, nusileidau laiptais, pasukau už kampo,
ir jis tiesiog stovėjo ten.
Aš suakmenėjau, nes jis - mano didvyris.
Jis tiesiog pasakė: „Kaip laikaisi, brangioji?
Norėjau su tavim susipažinti, mieloji.“
Ir manau… Aišku, apsiašarojau.
Ir aš sakau,
„Jūs net nesuprantat, ką ši akimirka man reiškia.“
Tuo metu mane smarkiai tarkavo juodaodžių bendruomenė už tai,
kad esu per mažai juodaodė, filmuoju per mažai laidų su juodaodžiais.
Jis mane pasisodino kampe per tą vakarėlį, mano 42-ąjį gimtadienį,
ir pasakė:
„Sunku, kai ant pečių neši kitų žmonių svajones,
todėl turi nepamiršti svajonės savo širdy.
Ir žinoti, kad jei liksi jai ištikima,
tai ir yra svarbiausia.“
Tą akimirką man gyvenimas pasikeitė.
Jis man papasakojo, kas nutiko jam,
„ar Sidnis Puatjė užtektinai juodas?
Ar užtektinai geras? Ar jis tikrai parodo tai, ką mes norime?“
ir kaip jis dėl to jautėsi,
kad kurį laiką jį tai slėgė.
Filmas po filmo, jis tiesiog stengėsi priimti geriausią sprendimą,
remdamasis tuo, kad yra Redžinaldo ir Evelinos Puatjė sūnus.
O kai tave taip tiesiogine prasme užsipuola -
vadinasi, užsipuola tavo charakterį,
tavo esybę, tavo vertybes,
tavo, kaip žmogaus ir kaip juodaodžio, vertę.
„PRARASTAS ŽMOGUS“
Kai pasiruošiau filmuotis filme „Prarastas žmogus“,
jokia nuojauta nepašnabždėjo,
kad užkulisiuose laukia mano gyvenimo meilė.
Mudvi su sese pirmą kartą pamatėme „Prarastą žmogų“,
būdamos dvidešimties su trupučiu.
SIDNI PUATJĖ HARTSONG
Prieš tai niekas negalėjo gauti filmo kopijos. Neklauskit, kodėl.
Mano mama buvo kanadietė,
bet gyveno Paryžiuje ir filmavosi prancūziškuose filmuose,
todėl ją laikė prancūzų aktore.
1967 М.
Kai į ją pirmą kartą kreipėsi „Universal Pictures“,
ji iš pradžių paklausė: „Kas dar vaidins filme?“
O kai jai pasakė, kad vaidins Sidnis Puatjė,
ji paklausė: „Kas jis toks?“
Jie pasakė: „Betgi tai Sidnis Puatjė.
Jis garsiausias aktorius iš visų.“
DŽOANA ŠIMKUS PUATJĖ
Aš pasakiau: „Nesu mačiusi filmo su juo.“
Tuo metu buvau Londone,
ir ten rodė filmą „Lopinėlis dangaus“.
„LOPINĖLIS DANGAUS“, 1965 M.
Pamaniau: „Jis siaubingai mielas. Jis išties mielas.“
Tuo metu mano nuotrauka kaip tik buvo ant amerikietiško „Vogue“ viršelio,
ir vaidinau filme, kurį rodė nekomerciniame kino teatre.
Po to nuvažiavau į Los Andželą ir susipažinau su Sidniu.
Jis buvo labai malonus.
Mes papietavom ir tiek.
Tuo metu buvau susižadėjusi ir turėjau ištekėti už kito,
bet…
Tai, kaip kramtai lūpas…
Neilgai trukus,
pradėję filmuotis,
ėmėme spėlioti, gal jėgos, galingesnės už mus,
mudu suvedė.
Šįkart buvau pasirengęs išgyventi tokią meilę,
kokią mačiau savo tėvų santuokoje
gyvenimo pradžioje.
Faktas, kad jie kartu filmavosi filme,
buvo jų pažinties istorijos dalis.
Taigi, aš prisimenu jų pažinties istoriją.
Mano tėvai susituokė tik tada,
kai sesei ir man suėjo dveji ir ketveri.
Mama nuvedė mus pas pediatrą.
Ją palaikė aukle.
Tądien ji grįžo namo ir pasakė: „Gana“.
ANIKA PUATJĖ
„Tu mane vesi, ir vesi šią savaitę.
Ir taškas.“ Ir jie tą savaitę susituokė.
Susituokėme savo namuose.
Ceremonijos viduryje
mažoji Sidni, kuriai buvo pustrečių metų, priėjo ir patempė Sidnį už švarko.
„Tėveli, ką tu darai?“
Kažkas pasakė: „Tėvelis tuokiasi su tavo mamyte, širdele.“
O ji sako: „Gerai.“
Ir viskas. Mes susituokėme.
Kai augau, daugybė mus supusių šeimų
ir daugybė draugų buvo dvirasiai.
Mano tėvai buvo įžvalgūs,
todėl apsupo mus kitomis maišytų rasių šeimomis.
Mūsų buvo nedidelė grupelė, puikiai vieni kitus pažinojome,
visi vaikai žaisdavo kartu, todėl jautėme, kad tai - normalu.
Kvinsis ir Pegė. Kidada ir Rašida.
Jie buvo mūsų pagrindiniai draugai.
Jie mums buvo krikštosesės, krikštotėvai, krikštošeimos.
Manau, jiems puikiai pavyko apsaugoti mus
nuo išorinio pasaulio požiūrio į tokius dalykus.
Tėtis mūsų neišskyrė. Jis nesakė…
„Gerai, čia viena šeima. Čia - kita šeima.“
Greičiau jau: „Ne, tai mano šeima.“
Jis pasirūpino, kad suprastume, jog esame viena šeima.
Kaip tėvas, jis išties puikus.
Mes buvom šešios, ir visomis…
Visomis buvo pasirūpinta.
Padėjo ir tai, kad jis buvo vedęs dvi fantastiškas moteris.
Ir jos buvo labai, labai panašios.
Džoana ir mano motina yra labai panašios,
nes yra tokios pat geros širdies.
Geros širdies ir atsidavusios šeimai.
Jo motina visada jam sakydavo:
„Rūpinkis savo vaikais. Rūpinkis savo šeima.“
ŠERI PUATJĖ DUKRA
Ir iki pat šios dienos
jis taip ir daro.
Jis visiems mums įdiegė, kad taip reikia elgtis,
todėl saugome vieni kitus.
8-o dešimtmečio pradžioje Puatjė gavo galimybę,
visokeriopai pakeisiančią jo gyvenimą.
Jam paskambino Haris Belafontė, su kuriuo nekalbėjo
nuo Martino Liuterio Kingo nužudymo 1968 m.
Kaip mane suradai?
Paklausiau tavo žirgo.
Haris Belafontė paskambino Sidniui ir pasakė: „Turiu tau projektą.“
Net nežinau, ar jam dar reikėjo ką nors pridurti.
Nuojauta tiesiog suveikė ir…
„Taip. Gerai, kur? Kada? Būsiu.“
„BAKAS IR PAMOKSLININKAS“
1972 M.
REŽISIERIUS SIDNIS PUATJĖ
Visų pirma, tai buvo pirmasis Sidnio kaip režisieriaus kūrinys.
Iš pradžių, kai nusprendėme kurti filmą,
Sidnis nebuvo režisieriumi.
Jis įgijo šias pareigas
praėjus maždaug savaitei po filmavimo pradžios.
Kas nutiko pirmajam režisieriui?
Po pirmosios filmavimo savaitės Haris man pasakė:
„Žinai, manau, kad reikės pasikviesti kitą režisierių.“
Jis nejautė istorijos tekstūros.
Istorijos tekstūra
buvo persipynusi su Amerikos indėnų ir afroamerikiečių kultūromis.
Visuose filmuose, kuriuose dirbau,
labai atidžiai stebėdavau režisierius.
Ir po daug metų
išmokau jų amato iš to, ką mačiau.
Atsisėdau į režisieriaus kėdę ir savaitę režisavau.
„Columbia“ peržiūrėjo mano savaitės darbą
ir atsiuntė man žinutę.
Jie pasakė: „Norime, kad toliau režisuotumėte filmą,
ir tai, ką matome, mums tinka.“
- Veiksmas. - Tebūnie palaimintas.
Aš - pamokslininkas Vilis Ouksas Rutefordas
iš Aukštojo ir žemojo ordino prie Šventojo įtikinimo bažnyčios.
O iš kur jūs, pamokslininke?
Iš Sanflauerio apygardos Misisipės valstijoje.
- Nufilmuota! - Jėzau Marija.
Ačiū. Nuostabu.
- Gerai, pratęskit. - Įjunkit, prašau.
- Nori pradėti nuo pradžių? - Taip.
Gerai, nuo pradžių.
„SOUL!“ SU ELISU HEIZLIPU
Tai buvo scena iš filmo „Bakas ir pamokslininkas“,
kurį netrukus pamatysite vietos kino teatruose.
Kaip jums patiko režisuoti Harį?
Ar jis buvo žvaigždė? Ar demonstravo žvaigždės ego?
Labai džiaugiuosi, kad uždavėt tą klausimą.
Ryšys tarp Sidnio ir Hario filme buvo išties nuostabus.
Matosi, kad jie išties mėgsta vienas kitą,
kad juos sieja šiluma.
Daugelis žmonių nustebs,
kad Haris buvo labiausiai bendradarbiauti linkęs aktorius
iš visų, su kuriais teko dirbti.
Ir prieš, tikiuosi, dešimt milijonų žmonių,
noriu padėkoti senajam Bė.
Kai įtakingiausias aktorius… juodaodis aktorius Holivude,
ir vienas iš įtakingiausių aktorių Holivude tuo metu,
perėmė vadžias į savo rankas, tai buvo puiku.
Ir jis sukūrė naujovišką filmą -
to filmo tema galiausiai tapo juodaodžiai Vakaruose,
o tai buvo nauja tema,
kurios popkultūra išvis nebuvo apsvarsčiusi,
tik prabėgomis.
Sukūrėme pramogą su tam tikru pareiškimu.
Manėme, kad juodaodžiai suvaidino svarbų vaidmenį
kuriant Vakarus.
Norime, kad juodaodžiai vaikai tą pamatytų.
Negalime pamiršti, ką nuveikė Sidnis kaip filmų kūrėjas.
Visuose filmuose, kai jis turėjo progą… filmuose, kurie…
Nebūtume pamatę iš tos konkrečios perspektyvos…
ta istorija būtų papasakota kitaip, jei ne Sidnis.
„Aš esu Bakas.“
Aš esu Bakas.
Daugiau nebepamatysime jo kaip stotingo aktoriaus,
kokiu jis buvo 7-ajame dešimtmetyje.
Jis jau nebebus tokia megažvaigždė.
Antra vertus, jis perima lyderio vaidmenį
juodaodžių Holivude 8-ajame dešimtmetyje
ir sukuria daugybę galimybių tiems,
kurie seka po jo.
Jei šiame versle būtų lygios galimybės,
būtų 15 Sidnių Puatjė ir 10 ar 12 Belafontė, bet taip nėra.
O gal atvirkščiai. 15 Belafontė ir 10…
Atsargiai.
VALSTYBINIAI APARTAMENTAI
1969 m. tapome verslo partneriais
kartu su Polu Niumenu.
Kompanija vadinosi „First Artists“,
ji buvo naujoviška, nes atlikėjai galėjo valdyti kūrybinę veiklą,
visiškai valdyti kūrybinę veiklą mūsų kuriamuose filmuose.
Iš anksto pinigų negaudavome,
užsidirbdavome tik tada, jei filmas būdavo sėkmingas.
Alga man nerūpėjo.
Man rūpėjo tik kūrybinės veiklos valdymas.
Jaučiausi labai pagerbta, būdama vienintele moterimi,
ir labai didžiuojuosi savo ryšiu su Sidniu.
Tai buvo itin įžūlus žingsnis įkurti filmų kūrimo bendrovę,
būnant juodaodžiu Holivude.
Manau, visiems atrodė,
kad jis turėtų tiesiog džiaugtis tuo, ką turi.
„Tu gauni daug vaidmenų. Tau viskas gerai.
Neprivalai stotis į galios poziciją,
kurioje būdamas darbus kuri tu.“
Tai buvo dar vienas proaktyvus žingsnis, siekiant išplatinti savo žinutę.
Mes visi labai norėjome
galimybės kurti savo pasirinktus filmus.
Patiems juos kurti, pasirinkti medžiagą.
Sukūriau „Šeštadienio vakaras miesto pakrašty“,
„Padarykim tai dar kartą“, „Pelno dalis“.
Visi jie buvo puikūs filmai.
Maniau, kad šauniau ir būti negali.
Suprantat? Maniau, kad šauniau ir būti negali,
kai tėvelis tapo režisieriumi.
Jis suprato tą verslą,
žinojo, kas turi būti padaryta ir kas gali būti padaryta.
Jis labai gerai žinojo, kad vienu metu aikštelėje
nebuvo nė vieno afroamerikiečio, o paskui jų atsirado daug.
Visur. Turiu galvoje, visur.
Ir jis nusprendė ištaisyti padėtį.
Reiktų akcentuoti faktą,
kad jūs įdarbinote labai daug juodaodžių užkulisiuose.
Tad turime ne tik itin talentingų juodaodžių aktorių…
Taip. 1 300 juodaodžių
dirba su šiuo filmu.
Statistai, technikai ir visi kiti.
1 276 iš jų yra mano giminės.
Jiems pasisekė.
Sidnis buvo juodaodis,
tai kaip galėjo jis statyti šį filmą,
kai visi priešais kamerą - juodaodžiai,
o kitoje kameros pusėje - baltaodžiai? Jis taip nedarys.
Net klausimas nekyla. Sidnis taip nedarys.
Sidnis užtikrins, kad juodaodžiai
galėtų padaryti karjerą kitoje kameros pusėje.
Kitoje kameros pusėje karjeros ilgesnės
nei priešais kamerą.
Puatjė kaip aktorius įdomus tuo,
kad jis perduoda kamuolį.
Jis nenori būti visada svarbiausias.
Aš nekantrauju imtis režisieriaus darbo.
Laukiu, kol galėsiu priimti sprendimus toje srityje.
Laukiu, kol pradėsiu dirbti su scenarijais ir aktoriais,
kursiu nuotaiką.
Laukiu, kol galėsiu nupiešti paveikslą.
Aš neturiu tokių vizijų kaip aktorius.
Manau, kad užkopiau į visus kalnus, kuriuos norėjau,
kaip aktorius.
Vieną vakarą ėjau
3-iąja aveniu Niujorke.
Kino teatre rodė filmą. Jis vadinosi „Padarykime tai dar kartą“.
Įėjau ir atsistojau salės gale.
Salė buvo pilna, tad stovėjau gale ir stebėjau reakciją.
Buvo juodaodžių moterų.
Jos sėdėjo ir iš širdies kvatojosi.
„PADARYKIM TAI DAR KARTĄ“, 1975 М.
Joms buvo taip smagu matyti tuos veikėjus,
nes sukūrėme veikėjus, kurie joms buvo artimi.
Pamačius tokią reakciją,
nusprendžiau, kad turiu rasti dar ką nors panašaus.
Mano pastatytas komedijas stengėmės kurti taip,
kad žmonės, sėdintys kino salėse,
atpažintų save
ir susitapatintų su veikėjais.
Sidnis Puatjė tapo komedijų režisieriumi.
Še tau netikėtas įvykių posūkis.
Jis - įžymus komedijų režisierius, jis sukuria filmą
su pačiu kaprizingiausiu ir charizmatiškiausiu juodaodžiu komiku.
Nuteisiu jus kalėti 125 metus
komisaro priežiūroje
- Pataisos departamente. - Ką…
Kai pažvelgiate… Kai žiūrite Puatjė režisuotus filmus,
jis nėra puikus vizualinis stilistas.
Bet jis puikiai režisuoja vaidybą.
REŽISIERIUS SIDNIS PUATJĖ
Ir jis palieka erdvės Džinui Vailderiui būti velniškai juokingam,
Ričardas Prajoras taip pat gali būti velniškai juokingas.
Mes ne… Aš to nedariau.
- Mūsų advokatas liepė mums sugalvoti… - Žinau, kad aš nedariau.
- Aš… - Ne, jis juokauja.
- Aš jam pasakiau… - Jis nori pasakyti, mes to nedarėm.
- Mes to nedarėm. - Pas jus tikrai mūsų byla?
Niekas nebūtų atspėjęs,
kad sėkmingiausi jo režisūros darbai bus komedijos.
Vyrukas, atvedęs mus pas Denzelį ir Veslį,
yra tas pats, kuris nuvedė pas Robertą Taunsendą
ir Kineną Aivorį Vajansą,
nes jis - pirmasis žymus Holivudo komedijų režisierius.
„PAMIŠĖLIAI KALĖJIME“ 100 MILIJONŲ DOL. GRYNAS PELNAS
- Pasisveikink su tėčiu. - Labas, tėti.
Lik ten, Anika.
Matau tave, Sidni.
- Ką matai? - Tave.
Čia visi pinigai…
kaip sakome filmavimo aikštelėje.
Nusišypsok man. Gerai.
Sidni P.?
Išties žaviuosi juo dėl vieno dalyko -
dažnai,
kai aktoriaus karjera imi ristis žemyn,
jie imasi visko, ką tik jiems pasiūlo,
nes nori išlikti aktualūs,
nori ir toliau dirbti aktoriais.
O mano tėtis viso to neturi.
Pasirinkau atsitraukti.
Gyvenime žmogus neturėtų paskutinėmis akimirkomis nervintis
ir suprasti,
kad galbūt praleido visą gyvenimą
siaurame koridoriuje.
Mano karjera buvo nuostabi daugybę metų.
Nesakau, kad ji būtų ir toliau tęsusis tokiu pat greičiu.
Bet jei taip būtų nutikę, būčiau praradęs progą
tapti visapusiškesniu žmogumi, suprantat?
Sėkmė tam tikra prasme mus izoliuoja.
Aš to nenorėjau.
Norėjau sužinoti, ką reiškia režisuoti filmą,
todėl režisavau penkis ar šešis.
Norėjau sužinoti, ką reiškia prodiusuoti filmą,
todėl keletą jų prodiusavau.
Įgimtas smalsumas
pridarė man daug bėdos vaikystėje,
bet neabejotinai pravertė,
kai suaugau.
Vis tik tikiuosi, kad tas smalsumas
nedings visą gyvenimą.
1992 m. „Apdovanojimą už gyvenimo nuopelnus“ gauna
Sidnis Puatjė.
APDOVANOJIMAS UŽ GYVENIMO NUOPELNUS 1992 M.
Sidnį visada įsivaizduoju kaip didžiulį švyturį,
stovintį kyšulyje kažkur tamsoje.
Šviečiantį ryškia šviesa.
Sakiau jam, kad tuo metu, kai formavosi mano asmenybė,
buvau sutelkęs dėmesį į jo man spinduliuojamą šviesą.
Neturėjau kito tokio ryškaus,
tokio užtikrinto švyturio,
kuriuo būčiau tikėjęs taip stipriai.
Prieš keturiasdešimt aštuonerius metus, 1945 m. žiemą
Sidnis Puatjė įėjo į nediduką Harlemo teatrą.
Tai buvo „Amerikiečių juodukų teatras“.
Sidnis sulaužė daugybę šablonų.
Sidnis sužibėjo, todėl ir mes galėjome žibėti.
Manau, kad jis išties puikus žmogus.
Jis - puikus pavyzdys, kaip turi atrodyti vyriškumas.
Jis tiek daug nuveikė savo karjeros metu.
Tiek daug patyrė,
kad pasiektų tašką, kai galės pasakyti…
BRITANIJOS IMPERIJOS ORDINAS GARBĖS RITERIS, 1974 M.
„Aš padariau viską. Padariau viską, ką galėjau.
Dabar tenoriu pažvelgti atgal ir pagalvoti:
„Moralės atžvilgiu pasielgiau teisingai.“
BAHAMŲ AMBASADORIUS JAPONIJOJE, 1977 M.
Jis neabejotinai taip ir padarė.
Mes jau daugelį metų esam draugai.
Su Sidniu mane sieja daugiau, nei su bet kuriuo kitu žmogumi.
Aš labai didžiuojuosi tuo, ką jis pasiekė
kaip menininkas ir kaip pilietis.
Man labai pasisekė, kad esi mano draugas.
Ir aš myliu tave.
„Oskaras“ atitenka Denzeliui Vašingtonui.
„OSKARŲ“ CEREMONIJA 2002 M.
„Oskaras“ atitenka Holei Beri už vaidmenį filme „Monstrų puota“.
O Dieve.
Man tas vakaras buvo be galo svarbus.
Jis buvo toks įsimintinas,
ne tik dėl mano, bet ir dėl Denzelio laimėjimo,
o Sidniui buvo įteiktas pagerbimo „Oskaras“.
Žinojau, kad ši akimirka įkvėps daugybę žmonių.
Dėkoju jums visiems iš visos širdies.
DENZELIS VAŠINGTONAS „IŠBANDYMŲ DIENA“
Keturiasdešimt metų vijausi Sidnį, ir galiausiai man davė apdovanojimą.
Ir ką dar padarė? Tą patį vakarą apdovanojo ir jį.
Pamenu, jis atsistojo.
Mus skyrė atstumas,
turbūt, galima pasakyti, kad jis man perdavė estafetę.
Visada seksiu jūsų pėdomis.
Man nėra didesnės garbės, pone.
Nėra didesnės garbės. Telaimina jus Dievas.
Tiesiog nėra kito tokio kaip jis. Niekada nebus.
Sakoma, kad Sidnis Puatjė nekuria filmų.
PREZIDENTO LAISVĖS MEDALIS 2009 M.
Jis žymi gaires. Amerikos pažangos gaires.
Puatjė kartą pasakė, kad pagrindinis jo tikslas -
paversti save geresniu žmogumi.
Jis taip ir padarė, o tuo pat metu visus mus pavertė truputį geresniais.
Jis vienas iš tų žmonių, kurie atėjo į šią žemę
ją pajudinti, pakeisti, sudrebinti,
duoti žmonėms tai, ko jiems reikia,
kad jie galėtų judėti į priekį ir kurti pokyčius savo gyvenime.
Sidnis Puatjė yra be galo galinga jėga.
Energija nuostabi tuo,
kaip mane išmokė senelis - energijos negali nužudyti.
NELSONAS MANDELA
Energija niekada nesustoja.
Viskas, ką Sidnis sukūrė, visada yra čia
ir visada augs toliau.
Ir… koks gražus gyvenimas.
Opra, sveikinimai nuo mūsų visų
už pastaruosius 20 metų
ir tavo atneštą šviesą, kuri taip švelniai spindi
tiems, kuriems jos labiausiai reikia.
Aš - didelė jo palikimo dalis,
kaip ir visi kiti jo palytėti gyvenimai.
Kiekvienas, pajutęs, kad jo viduje kažkas suvirpo ar atsivėrė
pamačius Sidnį filme „Ponui su meile“,
arba filme „Spėk, kas ateis vakarienės“,
ar tą akimirką, kai jis nusirito nuo traukinio
ir pasiliko su Toniu Kertisu,
ir pagalvojo:
„Juodukas taip pasielgtų?“
Čia visa jo esmė.
Tai - kiekvienas jo paliestas gyvenimas.
Tai viskas, ką turiu.
Labai jį myliu. Tiesiog labai jį myliu.
Tai tiesa.
Be jo mano gyvenimas nebūtų toks pat.
Nuėjau ilgą kelią.
Išties nuėjau labai ilgą kelią.
Ir tuo didžiuojuosi.
Aš čia tam, kad būčiau…
geriausias vyras, geriausias senelis,
geriausias tėvas, geriausias prosenelis.
Bandau perteikti jiems visa tai, kas manyje galėtų būti laikoma geru.
Aš iš visos širdies stengiuosi
būti geresniu rytoj
nei buvau šiandien.
Geresniu žmogumi.
Ne geresniu aktoriumi, tiesiog geresniu žmogumi.
Ir kai mirsiu, nebijosiu, kad gyvenau.
SIDNIS PUATJĖ 1927-2022
Išvertė Sandra Siaurodinė