Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ingen trodde jeg ville overleve.
Jeg ble født to måneder for tidlig.
Da det ble fastslått at jeg ikke ville overleve…
…kom faren min tilbake til huset…
…med en skoeske.
De skulle begrave meg.
Jeg mener at livet mitt har hatt
mer enn noen få vidunderlige, ubeskrivelige vendinger.
Verdenen jeg kjente, var enkel.
Jeg visste ikke at det fantes strøm.
Jeg visste ikke at man kunne få vann i huset gjennom et rør.
Jeg lærte ved å observere hvordan verden var.
Jeg så skapninger. Jeg så fugler.
Og jeg måtte selv finne ut hva de var.
Jeg var den yngste av alle barna.
Og jeg måtte selvfølgelig tåle mest tyn fra dem.
Men jeg var den yngste, og jeg ble veldig ofte etterlatt hjemme
når foreldrene mine dro til åkeren. De var tomatbønder.
Det var veldig lite undervisning. Veldig lite.
Alt jeg visste om verdier, om rett og galt,
om hvem jeg var med tanke på verdier, måtte komme fra foreldrene mine.
Jeg så alltid på dem.
Hvordan de behandlet og tok seg av hverandre.
Hvordan de oppførte seg med vennene sine, og med andre folk i landsbyen.
Og jeg oppførte meg så likt som mulig,
siden jeg så resultatene av oppførselen deres.
Styresmakten i Florida la ned forbud mot import av tomater fra Bahamas.
Min fars forretning falt i grus.
Så han sendte moren min, og hun tok med meg, til Nassau
for å finne et sted vi hadde råd til.
Da vi nærmet oss havna, så jeg at noe bevegde seg.
Det så ut som en bille som kom nedover gata.
Jeg spurte moren min: "Hva er det?" Og hun sa: "Det er en bil."
Jeg sa: "Hva er en bil?"
Og hun beskrev det for meg. Jeg var fascinert.
Da vi gikk langs gata, så jeg glassvinduer med alle slags vidunderlige ting.
Så så jeg en kvinne.
Men hun står overfor en annen kvinne som er prikk lik henne.
Og samme hva kvinnen gjør, så gjør den andre det samme.
Det var åpenbart et speil, men jeg visste ikke om speil.
Hører du meg? Jeg visste ikke hva et speil var.
Jeg tenkte aldri på hvordan jeg så ut. Jeg så bare det jeg så.
Det var én hvit person på Cat Island.
I Nassau så jeg andre hvite folk, men de var i mindretall.
Nitti prosent av befolkningen var svarte.
Jeg hang med en gjeng gutter som var omtrent på min alder.
I løpet av noen måneder endte tre-fire av dem opp på en forbedringsanstalt.
Og pappa mente at jeg sannsynligvis kom til å havne i trøbbel selv.
Jeg ble sendt til Miami i Florida.
Da jeg forlot Bahamas som 15-åring, hadde jeg et inntrykk av hvem jeg var.
Jeg hadde hatt det inntrykket i ti og et halvt år på Cat Island,
og så fire og et halvt år i Nassau.
Så jeg ankom Miami i Florida med et inntrykk av hvem jeg var.
Men idet jeg gikk av båten, begynte Florida å fortelle meg:
"Du er ikke den du tror du er."
KUN FOR FARGEDE
Man vokste opp i et samfunn på Cat Island
hvor alle var svarte,
og hvor alt man kjenner og ser er mektig, fint og omsorgsfullt,
og det er svart.
Men man har ikke egentlig noe rasebegrep.
Det var hans verdensbilde og hans personlige syn,
så han bevegde seg gjennom verden slik.
Han tenkte alltid at han var den han var.
Og, du vet, noen ganger havnet han i trøbbel på grunn av det.
Jeg skulle bo hos broren min, den eneste slektningen vi hadde der.
Han skaffet meg jobb som sykkelbud for varehuset Burdines i Miami i Florida.
Jeg ble fortalt hva fruen het,
så jeg satte meg på sykkelen og dro til Miami Beach.
Jeg kom frem til adressen, gikk bort til inngangsdøren
og ringte på.
Fruen i huset kom ut, og hun sa: "Hvorfor står du ved inngangsdøren?"
Og jeg sa… "Jeg er her for å levere en pakke."
Hun sa: "Gå rundt til bakdøren." Og hun lukket døren med et smell.
Alt dette med rase var en ny opplevelse for meg i USA.
Jeg kunne ikke forstå det.
Hvorfor må jeg gå til bakdøren når hun står her?
Men hun lukket døren med et smell, og jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Jeg bestemte meg for å sette fra meg pakken ved døren.
Da jeg var ferdig for kvelden, dro jeg hjem til min brors hus.
Jeg kom dit. Det var mørkt. Jeg gikk mot huset. Det var ingen lys.
Jeg lurte på hvorfor, men jeg gikk bort til inngangsdøren.
Kona hans åpnet døren, dro meg ned på gulvet og lukket døren med et smell.
Og hun sa: "Hva gjorde du? Hva gjorde du i dag?"
Og jeg sa: "Jeg gjorde ingenting. Hva gjorde jeg?"
Hun sa: "Ku Klux Klan var her. Hva gjorde du i dag?"
Jeg bestemte meg for at jeg måtte komme meg ut av byen. Jeg ville det.
Jeg hadde levert noen klesplagg til renseriet.
Jeg dro dit. Det var i et helt hvitt fellesskap.
På vei tilbake gikk jeg til busstoppet. Bussene hadde sluttet å gå.
En bil stoppet rett foran meg, og den var full av politifolk.
Og de spurte: "Hva driver du med?"
Jeg sa at jeg bare prøvde å haike tilbake til byen.
"Hvorfor er du her?" Jeg forklarte alt.
Han tok frem pistolen sin
og holdt den ut gjennom bilvinduet.
Og han pekte den rett mot hodet mitt.
Der.
Og han sa til kollegene sine:
"Hva skal vi gjøre med denne personen?" De brukte ikke ordet "person".
Han sa: "Hvis vi lar deg gå,
tror du at du kan gå helt tilbake dit du kom fra
uten å se deg tilbake? Tror du at du greier det?"
Og jeg sa: "Ja, jeg greier det."
Han sa: "Hvis du ser deg tilbake én gang, skyter vi deg."
Jeg gikk 50 kvartal eller mer,
og hver gang jeg gikk forbi et vindu, bevegde jeg bare på øynene.
Og hver gang så jeg at politibilen var bak meg.
Og de fulgte meg…
…helt tilbake til den lille gaten
hvor slektningene mine bodde.
Og så kjørte de bare sin vei.
I løpet av noen få måneder
måtte jeg på en måte forandre hele min livsanskuelse.
Jeg begynte å lære hvem som hadde makten.
Og jeg opplevde hvordan de benyttet den makten.
Innen den tid visste jeg at jeg måtte komme meg ut av byen.
Jeg visste ikke om jeg noensinne ville finne
et sted som var annerledes enn Florida.
Noen karer fortalte meg at det var et sted
hvor vi fikk andre muligheter.
New York.
Jeg ankom busstasjonen i New York
på 50th Street og 8th Avenue.
Jeg gikk ut i gaten,
og jeg var helt forbløffet over stedet.
Og en afroamerikaner gikk bort til meg. Han sa: "Hvordan går det?" Jeg sa: "Bra."
Han sa: "Hvor skal du?"
Jeg sa: "Kan du fortelle meg hvordan jeg kommer meg til Harlem?"
Han sa: "Å ja. Gå ned dit og ta T-bane A."
Jeg ble skeptisk, for han sa: "Gå ned dit." En trapp ned i bakken.
Så jeg sa: "Ok."
Jeg gikk veldig forsiktig ned trappen.
Så hørte jeg at noe kom dundrende.
Og på et blunk kom det en T-bane…
Jeg ankom 116th Street og gikk av.
Jeg fulgte folkene som gikk av og gikk opp trappen.
Og så var jeg i Harlem.
Overalt var det svarte folk. Jeg sa "hallo", og de sa "hallo" til meg.
Jeg ble begeistret.
Det var mange svarte artister i Harlem.
KULTURANMELDER, MUSIKER
Man var klar over alle storhetene der.
Du vet, Ellington. Lena Horne. Billie Holiday.
Superstjernene vandret rundt der.
Man visste hvor gode artistene var da. De var rett foran deg. Ikke noe filter.
Det var denne æraen som ventet på Sidney Poitier.
-Du lette etter berømmelse her. -Jeg lette her.
I lang tid lette jeg forgjeves.
På 49th Street og Broadway var det et serveringssted.
I vinduet sto det "oppvasker ønskes".
Jeg gikk inn. Han sa: "Når kan du begynne?"
Jeg sa: "Jeg kan begynne nå." Og han ansatte meg.
De betalte fire dollar per natt. Og jeg kunne spise.
Da jeg ble ferdig den første natten, gikk jeg til busstasjonen.
Jeg gikk og la meg på toalettet. Man måtte betale fem cent.
Så jeg la på fem cent. Og jeg gikk inn.
Jeg la ned toalettsetet. Jeg satt der, lente føttene mot døren og sov.
Det var selvfølgelig ukomfortabelt.
En kveld satt jeg ved siden av kjøkkenet og leste en avis.
En av servitørene så at jeg satt der.
Jeg sa: "Jeg prøver å lære meg å lese bedre."
Og han sa: "Vil du at jeg skal lese med deg?"
Hver eneste kveld
kom den mannen, den jødiske servitøren,
bort til meg der jeg leste avisen,
og han satt sammen med meg helt til jeg virkelig begynte å lære meg å lese.
Dette var som begynnelsen på en reise for meg.
Slutter man å streve, vil folk gå forbi deg.
Men ser de at du jobber med det,
vil noen gi deg den lille hjelpen du trenger for å fortsette.
Det vil alltid skje.
Jeg var på 125th Street i Harlem,
og jeg kjøpte en avis som het Amsterdam News,
en svart avis, for den hadde stillingsannonser.
Jeg hadde fått meg ulike jobber på grunn av stillingsannonsene.
Jobber som oppvasker, portner, alle slags andre jobber jeg kunne gjøre.
SKUESPILLERE ØNSKES
På den andre siden sto det: "Skuespillere ønskes."
Jeg sa til meg selv: "Herregud. Vil de ha skuespillere?
Hva ville jeg gjort som skuespiller?"
Jeg dro til adressen og banket på døren. Etter en stund kom det en fyr.
Han var en enorm fyr. Det var Frederick O'Neal.
MEDGRUNNLEGGER AV AMERICAN NEGRO THEATRE
Jeg gikk inn. Jeg gikk opp på scenen og bladde til en viss side.
Han åpnet et annet manus. Han satt i salen.
Han sa: "Les rollen til John."
Jeg så "John" og sa: "Ok."
"Han sa: 'Hvor har du tenkt deg hen?'"
Og han ble ganske opprørt og sint, og han kastet meg ut.
Han sa: "Slutt å kaste bort folks tid og få deg en jobb som oppvasker."
Det var da jeg ble skuespiller.
Jeg sa: "Jeg skal bli skuespiller.
Når jeg blir det, skal jeg komme tilbake og vise ham hva jeg er god for."
Jeg har lest at du slet med aksenten din da du først kom til New York.
Kan vi få høre hvordan du snakket?
En replikk som "I'm going home".
Da jeg var liten, sa vi: "I gwine 'ome."
Jeg måtte bli kvitt aksenten for å bli skuespiller.
Så jeg ble kvitt den selv.
Jeg kjøpte en radio for 14 dollar.
Og jeg lette etter en mann som het Norman Brokenshire.
Norman Brokenshire var nyhetsoppleser.
Han hadde en praktfull stemme.
PÅ LUFTA
Hvordan går det, mine damer og herrer? Dette er Norman Brokenshire.
Jeg hørte på… Og etter en stund gjentok jeg det han sa.
Jeg har sittet foran mikrofoner i 25 år og kan fortelle dere at dette er tøft.
Og jeg ble nesten helt kvitt aksenten min.
Jeg gikk ut og kjøpte bøker, og jeg slet meg gjennom replikkene.
Jeg dro tilbake på en audition, og jeg ble godtatt.
Jeg brukte teater, skuespill og teaterkurs som terapi.
Jeg dro dit etter å ha jobbet i Garment District,
eller et av de andre 14-18 stedene jeg jobbet.
Jeg hadde kurset om kvelden, og jeg studerte og spilte scener.
Da jeg var 17-18 år gammel,
ga skuespill meg et område hvor jeg kunne være ekshibisjonist,
hvor jeg kunne få utløp for frustrasjonen min,
hvor jeg kunne øse ut min forvirring og andre onder
i en oppdiktet rollefigur.
Jeg følte at dette var noe som gjorde meg unik.
Jeg kan være mange ting her,
og restriksjonene jeg hadde i livet mitt, sosialt og ellers…
Jeg kunne ta igjen i denne illusjonen.
Tyrann, vis ditt ansikt.
Hva er ditt navn?
Det svarte teateret har gått tapt.
Jeg heter Macbeth.
Fra etter krigen og helt til 80-tallet var dette stemmen til svart kunst.
American Negro Theatre var forløperen…
FORFATTER, HISTORIKER
…til Negro Ensemble Company og andre store teatergrupper.
Det var et sted hvor unge talenter kunne vise hva de kunne på scenen.
Alle dro på svarte teater.
Det var først på 90-tallet man fant svarte skuespillere
som ikke hadde spilt i et svart teater.
Jeg dro på audition der.
Da jeg kom dit, så jeg en sur svart mann på motsatt side av rommet.
Han virket ikke så glad for å se meg.
Jeg så på ham og visste
at jeg kom til å måtte konkurrere med den fyren resten av livet.
Jeg har bestemt meg for at jeg må feste vognen min til Sidneys stjerne
og bli ledet til himmelske opplevelser.
-Og jeg… -Snakk om spenning.
Pappa og Harry har en skikkelig bromance.
De har vært sammen siden de tidlige årene på American Negro Theatre.
DATTER
Og de var bestevenner.
Så hadde de perioder hvor de ble uvenner. De var som et ektepar. Liksom…
De ble separert og skilt. De giftet seg igjen.
-Vi er tidvis uenige. -Ja.
Det er ikke en spøk. Vi er tidvis uenige om diverse temaer.
Men vi diskuterer disse temaene.
Jeg har lært svært mye av denne mannen i løpet av 26 år.
Jeg mistenker at han har lært noen ting av meg.
Vi er skuespillere. Jeg har et ego. Han har et ego.
Si det, skatt.
Så…
Jeg var 18 år og gikk ut av Birdland
da jeg så Sidney, Harry Belafonte og Marlon Brando.
Kom igjen. Det var liksom historie.
Vi var ville. Alle var ville på den tiden.
De elsket hverandre, og de kranglet.
De ble nære venner. De forble nære venner. De jobbet tett sammen.
De lot som om de avskydde hverandre. Og det gjør de fortsatt.
Vi spilte i Days of Our Youth. Sidney Poitier var reserven min.
Vi jobbet gratis, selvfølgelig. Og jeg hadde en jobb.
Jeg var vaktmesterassistent.
De hadde en forestilling.
Harry Belafonte hadde hovedrollen. Han skulle gå på scenen.
Han var også søppeltømmer, og han ble innkalt til å jobbe et skift.
Pappa var reserven, så han tok over for ham.
Og det var tilfeldigvis en Broadway-produsent i salen den kvelden.
Han lette etter skuespillere til Lysistrata, og han ga pappa en rolle.
Harry ble nok ganske forbannet over det.
20th Century Fox lette etter en skuespiller i øst.
De så Sidney Poitier.
De fløy ham til California, lot ham prøvefilme, og resten er historie.
Hver gang han går over streken, minner jeg ham på
at karrieren hans er bygget på søppel.
Du kunne blitt bitter hvis du selv ikke hadde gjort det ganske bra.
Nei, jeg er bitter.
-Hei, Lefty. -Hei, Luth.
Har du sett? Jeg lette etter deg.
Jeg begynte karrieren min med Joe Mankiewicz.
-Hallo, Brooks. -God aften, doktor.
Han ville lage en film om svarte folk i USA.
Og det var en veldig interessant film. Den første av sitt slag.
Jeg spilte en ung svart lege på et sykehus i Los Angeles.
-Jeg er dr. Brooks. -Ja, de sa du ville være oppe.
Det var ordentlig brennbare saker.
Jeg vil ha en hvit lege.
Vi skrur av lyset. Du merker ikke forskjell.
-Har jeg ingen rettigheter? -Nei!
Det var folk i filmindustrien som ikke var modige nok
til å lage en slik film om svarte folk.
De hadde for vane
å benytte seg av svarte på en veldig respektløs måte.
Jeg kan spise potetmos uten kniv og…
-Slutt med det tøvet! -Jeg…
Skulle man jobbe i filmindustrien på 40-tallet, måtte man være morsom.
Stepin Fetchit.
Mantan Moreland.
Mr. Bill, må jeg det? Kan jeg bli her oppe med deg?
Nei. Det setter et dårlig eksempel for de andre tjenerne.
Absolutt.
Det var de svarte stjernene på den tiden. Er du ikke morsom, får du ikke arbeid.
Mantan Moreland, Stepin Fetchit og Hattie McDaniel.
Jeg visste hvor smertefullt det må ha vært
for dem å si noen av de ordene og oppføre seg på noen av de måtene.
Jeff, du er den lateste mannen jeg har møtt.
Mr. Frank, jeg er ikke lat, jeg bare slapninger av.
Hollywood var et veldig ufølsomt sted når det kom til svarte folk.
Ikke etterlat meg her.
Hattie McDaniel ble nominert i 1939, og hun vant i 1939.
Jeg visste at hun ikke fikk bo på hotellene og sånt.
DATTER
Jeg visste at det å spille tjenestepike, riktignok så fantastisk som hun gjorde,
var alt de ønsket fra folk som henne.
Jeg vil si takk.
Jeg tror aldri Sidney spilte en "underdanig" rolle.
Gjorde aldri store øyne.
Bøyde aldri hodet.
Sa aldri noe morsomt.
Du ser på en mann i en verden hvor han ikke har så mye han skulle ha sagt.
Men det viser seg at han har det.
Når noen dør på et sykehus, roper noen drap.
-Ikke det samme når de roper det til meg. -Du er lege.
De roper ikke til legen. De roper til niggeren.
Filmindustrien endret seg den dagen han dukket opp på lerretet.
Hadde aldri sett en slik svart mann før.
Jeg mener, han skapte noe som var helt uten sidestykke.
Jeg hadde ting som motiverte meg.
Jeg kom fra en veldig fattig familie. En fattig, uutdannet familie i Karibia.
Og min fattige, uutdannede familie i Karibia så på USA
som et sted hvor det er gull i gatene.
Og når du har samlet litt av det, skal du sende litt hjem.
Jeg kunne ikke sende hjem gull,
så jeg fikk en fryktelig, nevrotisk holdning til hjemmet.
Jeg kuttet kontakten. Jeg skrev ikke fordi jeg ikke kunne legge noe i konvolutten.
Han har dyp kjærlighet og respekt for foreldrene sine,
og jeg tror det alltid har tynget ham at han var borte i åtte år.
Jeg møtte foreldrene mine for første gang på åtte år.
Familien var samlet på en kino i Nassau
for å se den første filmen jeg lagde, No Way Out.
Ja, det er viktig.
Det var første gang foreldrene mine hadde sett en film.
Det må ha vært som en fantasi for dem. En drøm.
Jeg er ikke sikker på i hvor stor grad de skjønte konseptet.
De var helt trollbundet.
De ropte "det er gutten min" og sånne ting.
Etter den første suksessen var jeg tilbake i Harlem som oppvasker.
Til tross for tilbakeslaget hadde jeg tro på meg selv og fremtiden.
Nok av begge deler til å gifte meg med en vakker jente som het Juanita,
og prøve å gå videre med livet.
Kort tid senere ble vårt første barn født, og så var enda et barn på vei.
Jeg tror at moren min var ren optimist, og at faren min var pessimist.
Men optimismen hennes overveldet ham.
Og jeg tror han var fascinert over hennes evne til å lese folk.
Og det at hun elsket folk uforbeholdent var noe som trollbandt ham.
Jeg var den eneste jenta, og den eneste svarte personen
i klassen min på Columbia University.
Jeg hadde to ting i min disfavør, så…
Jeg hadde skrevet et essay
om den svarte og hvite situasjonen i USA.
De sa: "Hvor fikk du disse ideene fra?" Jeg sa: "Fra folkene som opplevde det."
Da jeg møtte Sidney, hadde han bare fullført tredje klasse.
Han var alltid ute etter å lære.
Han trengte å vite alt han kunne finne.
Og jeg prøvde hele tiden å gi ham de tingene jeg følte at han ikke visste,
og som det ville hjelpe ham å vite.
Da kunne han begynne å føle og reagere på filmene han ble tilbudt.
Jeg sa: "Alt handler ikke om penger."
Han ble tilbudt en rolle i en film. Av Marty Baum, tror jeg.
DATTER
Og han takket nei. Marty Baum sa: "Unnskyld. Jeg skjønner ikke.
Du vil få betalt mer for dette enn du tjener på et år."
Min andre datter skulle snart bli født. Mitt andre barn. Og jeg hadde ikke penger.
SYNDENS BY
Jeg skulle spille vaktmester. Ikke noe galt med å spille vaktmester.
Men i dette manuset ble en person drept.
Morderne, eller de som visste om drapet, eller som sto i ledtog med morderne,
mente at jeg, vaktmesteren, hadde vært vitne til drapet.
I fortellingen blir vaktmesterens datter drept,
og vaktmesteren får ikke muligheten til å snakke om hva han føler om
at datterens lik ble kastet på plenen.
De ville ikke endre manuset for å la ham reagere på det.
Og han sa: "Reginald Poitier ville aldri ha tillatt
at barnet ble kastet på plenen uten at han skulle si noe om det."
Han ville passe på at alt han gjorde i livet…
DATTER
…stilte faren i et heldig lys.
Han sa at når han så opp
og så navnet sitt på lerretet eller på baldakinen,
så var det ikke hans navn, men hans fars navn.
Jeg kan ikke spille rollen
hvis jeg er sønnen til den mannen jeg tror han er.
Jeg kunne ikke spille rollen
hvis moren min er den moren jeg tror hun var.
Så han takker nei.
Han takker nei og tar opp et lån så han kan betale for barnet på sykehuset.
Han gjorde det han måtte gjøre…
DATTER
…ikke på grunn av hva folk forventet av ham,
men på grunn av hva han forventet av seg selv.
Trofastheten min til verdiene mine har jeg fått av moren min.
Og faren min.
Først dukker du, så går du i dekning.
Den kalde krigen etter andre verdenskrig
skapte en slags paranoia i USA om kommunisme…
FORFATTER, HISTORIKER
…som påvirket hver del av livet i USA.
Den kommunistiske motstandsbevegelsen ba agentene sine
om å infiltrere Hollywood og gjøre alt de kunne for å spre ødeleggende budskap.
De er fiender! De er ikke amerikanere.
-De er homoseksuelle. De er kommunister! -Det stemmer!
Om det så bare er én kommunist i Utenriksdepartementet,
vil det likevel være én for mange.
Jeg husker den perioden, for jeg begynte på Howard University.
Jeg så McCarthy-høringene…
POLITIKER, AKTIVIST
…på den første TV-en jeg hadde sett, som var i studenthjemmets TV-rom.
Det var skummelt.
Kravet om en troskapsed
blir stadig mer utbredt i staten og rundt om i landet.
Det ble laget lister over mulige kommunister.
Mange ble offer for det, som Paul Robeson.
Er du fortsatt kommunist nå som du er tilbake fra Moskva?
Hvordan vet du at jeg er kommunist?
-Ingen andre vet det. Jeg blir støtt. -Beklager.
Kan du omformulere deg?
Paul Robeson var en veldig viktig afroamerikansk kulturpersonlighet.
Han var på toppen av den svarte underholdningsindustrien
som folk som Sidney Poitier og Harry Belafonte ble del av.
Og de beundret Paul Robeson.
Han ble hundset av staten fordi han støttet proletariatet.
"Men de er kommunister." Hva så?
Situasjonen til Robeson skapte et interessant spørsmål
for Poitier og Belafonte.
Du vet, hvilken side skal du kjempe på?
MR. TRUMAN FJERN JIM CROW-LOVENE
Robeson ble svartelistet, men ikke bare det.
Han kunne ha jobbet i Europa, men staten tok fra ham passet.
Vi har sett at folk er villige til å kjempe så hardt for sin frihet
at hvis de ikke får den, så vil de ta den.
Sidney så hvor respektløst Paul Robeson ble behandlet,
og hvor mye han ble skjelt ut.
Og når du ser noe slikt…
Det kan være et veikart.
Bare prøv å følge med, Santini.
Jeg følger med.
VEND DEM IKKE RYGGEN
Miller. Kom hit. Jeg vil snakke litt med deg.
Var det Vend dem ikke ryggen?
-De ba deg om å underskrive troskapseden. -Flere ganger.
RADIOINTERVJU
Hovedsakelig fordi jeg kjente Paul Robeson,
og det var ikke en vel bevart hemmelighet at jeg beundret ham.
Det var visst nok til at jeg ble mistenkt.
Ikke vær ydmyk, Miller. Du vet at du er litt smartere enn de andre karene.
-Jeg? -Ja. Og alle klasser trenger en leder.
Poitier ble skrevet om i Counterattack, en konservativ utgivelse…
POITIER STØTTER KOMMUNISTSAKER
…som etterforsket folks venstrevridde forbindelser i USAs politiske liv.
Noen fulgte med på Poitier gjennom 1950-tallet.
Politikken gjorde at hvis du ville jobbe som skuespiller,
måtte du stå på veldig god fot
med de som plasserte folk på svartelister.
Du sa nei.
Kom, gluping.
Vent. Han mener meg.
Du vil sette karrieren din og alt på spill.
Vel, det er visse ting man må si nei til.
Integriteten min var viktigere enn det politiske spillet.
Det er modig. Alt sto på spill.
Han kunne ha blitt svartelistet.
Jeg kan bare se for meg hvordan det var å si sin mening på den tiden.
Av alt pappa lærte meg,
var den mest varige lærdommen den om en manns sanne verdi.
Den sanne verdien var hvor godt han forsørget barna sine.
Og jeg husket det som om det var risset inn i hjernen min.
Jeg visste ikke hvor jeg skulle, men det var ikke et alternativ å feile.
Det var da Richard Brooks ringte meg for å lage Something of Value i Kenya.
Etter det tok karrieren min virkelig av.
Sa jeg til meg selv: "Dette landet våkner
og begynner å innse at visse endringer er uunngåelige"?
VENTEROM FOR HVITE
Nei, det gjorde jeg ikke.
Idet et negerbarn går inn på skolen, burde alle anstendige, hengivne foreldre…
DOMMER LEANDER PEREZ
…ta sine hvite barn ut av den ødelagte skolen.
Dette var fortsatt USA på 1950-tallet…
GALLERI FOR FARGEDE
…et USA hvor ingen engang hadde drømt om en karriere som denne.
Det hadde aldri skjedd før i hele filmindustriens historie.
En svart mann i hovedrollen.
LENKEN
Du hørte hva han sa, nigger. Hold kjeft.
Kaller du meg nigger igjen, Joker, dreper jeg deg.
Bare prøv deg.
Se opp!
Jeg har alltid følt det var et bånd mellom jøder og svarte.
Da jeg så Lenken… Tony Curtis, jøden,
og Sidney Poitier, som var svart…
De hadde en kjemi… Folk i lenker. Vi kjenner til det i DNA-et vårt.
Lenken. Det var den første filmen jeg så.
Og den var mektig. Jeg husker fortsatt at han sa til Tony Curtis:
"Jeg har en torn i kjødet. Ikke kall meg 'boy'."
Ja. Og jeg har en torn i kjødet nå. Joker, ikke kall meg "boy".
Det var første gang jeg så
en svart mann vise sin makt og få respekt av en hvit mann på film.
Det øyeblikket i filmen hvor Sidney bestemmer seg…
…for å ofre sin mulighet til å bli fri…
Kom igjen!
Jeg greier det ikke!
…for å redde sin hvite venn…
…er noe svarte folk fortsatt ikke liker, og ikke tror på.
Det er et magisk neger-øyeblikk, som var en trope som skjedde…
Lenken er et av de beste eksemplene
på en svart rollefigur som ofrer sin velvære, risikerer noe
eller anstrenger seg for å hjelpe en hvit rollefigur i nød.
Og det var en stor trope i Hollywoods historier i årevis.
De gjorde det for å vise medmenneskeligheten og empatien til svarte
selv når de opplevde motgang.
Men svarte folk tenkte: "Disse folkene er idioter."
Jeg tvilte litt på det selv. "Hva ville jeg ha gjort?" Ikke sant?
Jeg ville nok også ha hoppet av. Vi har vært gjennom alt dette lenket sammen.
Jeg lar deg ikke gå alene.
James Baldwin var gjest.
Han sa: "Lenken? Hvite folk fra middelklassen elsket den,
men i det svarte fellesskapet ropte de: 'Kom deg tilbake på toget, din tåpe!'"
Hvordan reagerer du på det?
Jeg har ingen reaksjon på det. Det var en banebrytende film.
-Det var det. -Den huskes som banebrytende.
-Det går greit med oss, Joker. -Ja.
Lenken var filmen som definerte Sidney Poitier slik vi kjenner ham.
Som en utrolig mektig skuespiller.
Navnet til ham og Tony Curtis sto over navnet på filmen.
Det var symbolet på å være en ekte hovedrolleinnehaver i Hollywood.
LENKEN
Faren min og Tony Curtis ble begge Oscar-nominert.
Det var første gang en svart person ble Oscar-nominert siden Hattie McDaniel.
Det at pappa kom hjem med en plakett hvor det sto at han var nominert,
var stort for ham.
Alle portrettintervjuene, alle gangene han var på forsiden…
Han var på forsiden av Ebony. Han hadde blitt en stjerne.
Han var vakker på mange måter.
For det første, hvem har et slikt smil? Kanskje bare Brando. Kom igjen.
En del av Sidneys skjønnhet er at han er som en vandrende jorubamaske.
Vet du hva jeg mener? Hud som bronse. Han er som en skulptur.
Han var en vakker skapning. Jeg ville gifte meg med Sidney Poitier.
Han var hvordan jeg så for meg at en perfekt svart mann skulle være.
Sidney hadde meninger.
Og han forsto de mentale forestillingenes makt.
Jeg har sett folk gråte.
Jeg har sett kvinner bli betatt. Jeg har sett ektemennene deres bli betatt.
Jeg har sett at alle på en måte smeltet i hans nærvær.
Han var så elegant, så høyreist.
Han var helt "wow". Filmstjerner skal være "wow".
MOT REGNBUEN
Jeg spilte i Mot regnbuen i 1959, så jeg ble godt kjent med Sidney.
Vi ble godt kjent med hverandre.
Alle svarte hadde lest Mot regnbuen.
Det var et av stykkene vi leste da vi fikk lov til å lese svarte verk på skolen.
Sidney hadde kjøpt en minkpels eller noe sånt til meg.
Jeg sa: "Jeg trenger ikke minkpels. Jeg vil bare…"
Så jeg leverte den tilbake og investerte pengene i Mot regnbuen.
Jeg var den største investoren i stykket han spilte i på Broadway.
Jeg hadde spilt på Broadway før. Visste ikke om det ville bli bra.
Det føltes bra.
Da teppet gikk ned etter første akt, kunne man høre en knappenål falle.
Vi trodde det var en fiasko. Da vi kom til den andre mellomakten,
var publikumet helt oppslukt. Da stykket var over, hørte vi…
De trakk pusten og skrek "bravo". Det var fantastisk.
Jeg visste jeg skulle bli skuespiller…
BESTE TEATERSTYKKE
…da teppet gikk ned etter premieren.
Tvilen hadde fortsatt å vokse etter det tilfeldige møtet
mellom meg og den herren på American Negro Theatre
da han kastet meg ut og smalt igjen døren, men den kvelden visste jeg
at jeg hadde blitt presentert for mitt sanne kall. Jeg var skuespiller.
MOT REGNBUEN
Jeg har planer.
Jeg har planer som vil snu byen på hodet. Vet du hva jeg mener?
Filmen året etter gjorde at mange flere fikk sett stykket.
Det er Poitiers mest fengslende rolle.
Og det er ikke tilfeldig at rollen ble skrevet av en afroamerikaner
i begynnelsen av borgerrettsbevegelsen,
i motsetning til mange av rollene hans som ble skrevet av hvite, liberale menn.
Lorraine Hansberry greide
å vise den ekte svarte opplevelsen slik ingen andre manusforfattere greide.
-Jeg vet du er en travel liten gutt. -Walter, vær så snill.
Ingen er like travle som fargede collegegutter
med brorskapsnåler og hvite sko.
Å, Wally.
Jeg ser stadig vekk at du er på vei til timene med bøkene under armen.
Hva lærer du der? Hva fyller de hodet ditt med?
Grensen for mulighetene som svarte folk hadde,
og spesielt som aggressive, unge svarte menn hadde på den tiden…
Han legemliggjør det med den rollen.
Det er ikke stor forskjell mellom Sidney i Mot regnbuen
og ungdommene i Boyz n the Hood.
Vet du hva? Du er full av bitterhet.
Hva med deg? Er ikke du bitter? Ser du ikke stjernene som du ikke kan nå?
Jeg snakker…
Bitter?
Jeg er en vulkan. Jeg er en kjempe, og jeg er omringet av maur.
Maur som ikke vet hva jeg snakker om.
Det er en kunst å vite hva du skal gjøre, vite hvor kameraet vil være
og lære alt det. Han hadde funnet ut av alt det.
Vanskelig å la være å kopiere den mannen.
Jeg var ung den første gangen jeg møtte Sidney.
Han og min tante Diahann var sammen, så jeg var fem år.
Jeg fikk vite om det forholdet
da jeg leste Sidneys bok da jeg var mye eldre.
For tante Diahann snakket ikke egentlig om det på den tiden.
Vi snakket om det da jeg ble eldre og det var mer passende.
Jeg visste ikke at det var slik. Det var mye følelser involvert.
-Du er vakker. -Jaså?
Ja.
Du får meg til å føle meg vakker.
Føler meg ikke gjennomsnittlig med deg. Jeg føler meg veldig spesiell.
Det er en veldig sexy film.
Den er nydelig i svart-hvitt.
Paris, byen, er nydelig.
Du har disse jazz-grottene, ikke sant? Du har Paul Newman.
Og du har min tante Diahann,
som er den mest praktfulle kvinnen du noensinne har sett, i den filmen.
Han og Diahann Carroll er et av filmhistoriens vakreste par.
De har på seg trenchcoat og går gjennom Paris om natten.
Og de spøker om borgerrettsbevegelsen og kjærlighet.
Du er i Paris og får luft under vingene. Du spiser lunsj uten å bli klubbet ned.
Så våkner du en dag, ser ut over havet og sier: "Hvem trenger det?"
Mens Poitier blir et symbol for hele landet,
går han også gjennom en personlig krise.
På den ene siden føler han et intenst bånd og kjærlighet med Diahann Carroll
som mangler i ekteskapet. På den andre siden er han far.
Og han har lærdommene fra faren Reginald Poitier
om at en manns verdi er hvordan han forsørger familien.
Oppgir han de verdiene ved å ha denne affæren?
Jeg kan ikke gi slipp på deg.
Så bli med meg.
Etter Paris Blues var begge fortsatt usikre på hva de skulle gjøre.
Usikre på om de skulle forbli sammen.
Usikre på hva de skulle gjøre med familiesituasjonen.
Han var opptatt. Han sa han måtte dra.
Han kunne ikke være i huset
fordi han måtte få seg en leilighet så han kunne skrive.
Han skrev nå, og så videre.
Og det viste seg selvfølgelig at det var noe annet,
og ikke det han sa.
Frihet nå-bevegelsen, hør på meg.
BLI MED PÅ BORGERRETTSMARSJEN NÅ!
Vi ber alle borgere om å dra til Washington. Ta fly, bil, buss.
MARSJER FOR JOBBER OG FRIHET!
Hvordan du enn kommer deg dit.
DE STRØMMER INN FRA ALLE KANTER
Svarte borgere ønsker de samme tingene som hvite borgere har.
Alle rettighetene deres.
Frihet! Frihet!
MARSJEN MOT WASHINGTON 1963
Formålet med marsjen er å vise støtte
for president Kennedys borgerrettslov.
Vi var en svart sørstatsbevegelse frem til august 1963.
LEV OG JOBB SAMMEN
Det var ikke bare det at dr. King talte om drømmene til afroamerikanere i Sørstatene,
men også at Hollywood-stjernene var til stede.
Harry og Sidney Poitier gjorde dette til en global begivenhet
før Martin Luther King hadde sagt et ord.
Dr. King kjente ikke Marlon Brando.
Han kjente ikke Paul Newman.
Hollywood-stjernene som marsjerte for dr. Kings bevegelse.
Det var Sidney og Harry. Det var forbindelsen.
Hele dagen lang, i alle talene og på alle plakatene
så jeg eller hørte ordet "nå, nå" gjentatte ganger.
-Iherdig. -Nå!
Iherdigheten vi kunne se i dag, har boblet i meg de fleste årene.
I hvert fall de fleste årene jeg har vært voksen.
Jeg ble interessert i borgerrettskampen ut av et behov for å overleve.
Og jeg tror interessen min begynte for mange år siden.
Men interessen var aldri like intens som den er i dag.
Jeg tror tiden er inne…
Jeg ble ikke bare imponert over Sidneys aktivisme, men også inspirert.
Jeg tenkte: "Jeg kan også gjøre det. På min egen måte.
Jeg må finne min egen måte, men jeg kan gjøre det.
Jeg har en stemme. Jeg kan bruke den."
Han hadde alle odds mot seg.
Han ville bli anklaget: "Hvorfor skal du snakke ut?"
Urettferdig. Han hadde en stemme. Han hadde rett til å bruke den.
Han gjorde seg fortjent til den stemmen.
At du er skuespiller, betyr ikke at du ikke kan snakke ut.
Gjennom øynene til en vanlig amerikaner
var det uheldigvis umulig for dem å se meg.
Noen ganger ble jeg forbannet over det,
siden jeg ikke kunne forandre hvordan svarte folk ble brukt, behandlet.
På den tiden var ikke Hollywood klar for mer enn én svart stjerne.
Det er én svart stjerne. Det var noen svarte skuespillere…
PRIVAT FEST
…men det var en konservativ industri som måtte tvinges til å bli mer progressiv,
og det tok dem lang tid.
Ingen trener opp den neste Sidney Poitier. Vet du hva jeg mener?
Sidney er som et kompleks.
Det er et Sidney Poitier-kompleks. Som en matrise.
Og rasisme er som filmen Highlander. Vi har Sidney.
Hvorfor trenger vi andre svarte?
Han var en rasesoldat som ledet hæren for alle andre,
men som virkelig skjønte at han ikke var definert av fargen sin.
Og han sa det ikke som motstand eller som en forklaring.
Det var bare et faktum.
Det er så mye ved oss og rundt oss
som har bidratt sterkt til noen av endringene jeg har gjort,
noen av valgene jeg har tatt.
Noen av de valgene var ikke bare at jeg så på livets poengtavle og sa:
"Det er dette jeg burde gjøre og har tenkt til å gjøre."
Nei. Du lever ut ifra
verdiene som driver deg.
MARKENS LILJER
Markens liljer var en lavbudsjettsfilm,
en beskjeden historie om en svart altmuligmann
som ankommer et nonnekloster og hjelper dem med å bygge en kirke.
Gud er god. Han har sendt meg en stor, sterk mann.
Han sa ikke noe til meg om det. Jeg bare kjørte forbi.
I 1963 var jeg seks år.
Jeg bare: "Sidney, dra. Hvorfor holder du på med dem?
Sett deg i bilen." Og jeg… Det var det jeg tenkte da jeg var seks år.
Han sa: "De kan ikke betale meg nok. De tilbyr meg ingenting."
Jeg sa: "Sidney, vet du hva du kan gjøre? Ikke motta lønn for filmen,
men lag filmen som en av eierne."
Han sa: "Det har jeg aldri tenkt på." Jeg sa: "Tenk og vit det."
Harry Belafonte ble først tilbudt rollen. Han takket nei.
"Denne mannen er ikke en del av omverdenen."
Forferdelig film.
Den verste filmen jeg hadde lest. Jeg takket nei med stor stil.
Og Sidney Poitier tok rollen.
Han var vidunderlig i den filmen.
Harry sang også. Han hadde en annen karriere.
Det gikk greit med Harry. Harry hadde råd til å takke nei.
Du kan takke nei når du har nedbetalt huslånet.
Ikke for å være frekk mot Harry, men han sang Day-O.
Ok?
Jeg spilte i Hello, Dolly! på Broadway med Pearl Bailey.
Når det var kjente personer i salen, inviterte hun dem opp på scenen.
Og så sang de…
Hun ba Sidney om å komme opp på scenen. Hun sa: "Kom igjen, Sidney."
Og han sa: "Jeg kan ikke synge!"
Ok. Da begynner vi.
Hun sa: "Hva snakker du om? Jeg så deg synge i Markens liljer."
Han sa: "Det var en annen!"
Kom igjen.
Den lille filmen ble etter hvert populær.
Den fanget en viss stemning i landet.
Folk likte spesielt Poitiers rollefigur, Homer Smith, og Poitiers rolleprestasjon.
Han hadde en søt og inntagende stil i den filmen.
Den fanger den rette stemningen.
Jeg tror det var en sjarmerende, vidunderlig, oppmuntrende rollefigur,
og han er gjenspeilet i den bedre delen av alle mennesker.
OSCAR-UTDELINGEN 1964
Hollywoods store kveld. Verdens underholdningshovedstad
hyller årets største skuespillere med den ettertraktede Oscar-statuetten.
Jeg var et ti år gammelt barn i Milwaukee.
Jeg så på noe som het Oscar-utdelingen,
og jeg så at folk møtte opp i limousiner og alt mulig.
Hver gang en svart person var på TV, husker jeg at jeg løftet røret og sa:
"Fargede folk på TV-en! Skru på nå." Jeg gikk glipp av hva enn det var.
De nominerte for beste mannlige hovedrolle er Albert Finney i Tom Jones,
Richard Harris i This Sporting Life, Rex Harrison i Cleopatra,
Paul Newman i Villstyringen Hud, Sidney Poitier i Markens liljer.
Vinneren er Sidney Poitier i Markens liljer.
Da jeg hørte navnet mitt, hoppet jeg opp og sa:
"Jeg vant!"
Jeg kunne ikke noe for det.
Det var et uttrykk av selvet,
men det var også et uttrykk som tilhørte fryktelig mange folk.
Kan du se for deg det?
Dette var før loven om borgerrettigheter. Kan du se for deg sjokket i rommet?
Kan du se for deg den rene gleden og magien
da det skjedde noe helt himmelsk i det øyeblikket?
Det overgikk alt det andre som foregikk i kulturen.
Mr. Poitier er første neger som vinner en så stor pris,
og kunngjøringen ble varmt mottatt av publikumet.
Det var et vendepunkt.
Virkelig et vendepunkt i et Hollywood som hadde valgt
å fremstille oss, svarte folk,
som noe helt annet enn det vi var.
Siden det er en lang reise til dette øyeblikket,
står jeg naturligvis i takknemlighetsgjeld til utallige mennesker.
Han var det store svarte håpet for meg. I det øyeblikket ble han det.
Jeg husker at jeg følte: "Hvis dette kan skje med en farget mann,
så lurer jeg på hva som kan skje med meg."
Jeg vil bare si en veldig spesiell takk.
Han lyktes for mange folk. Ikke bare for de av oss som kom etter ham,
men også for Sidneys foreldre og besteforeldre, helt tilbake til slaveriet.
Se for deg hva de følte da "han lyktes".
For å bli den første svarte mannen, bahamanske mannen,
som vant beste mannlige hovedrolle på en tid da det praktisk talt var umulig,
måtte du være hundre ganger bedre enn alle andre.
Det var usedvanlig på den tiden, ikke fordi jeg var så god og så ren.
Jeg var ikke så god eller så ren.
Men det var noe i meg som jeg videreførte, som var i moren min.
Det hun gjorde som en mor for at jeg skulle overleve.
Ingen forventet at jeg skulle overleve da jeg ble født.
Jeg ble født to måneder for tidlig.
Faren min forlot huset neste morgen
da det ble fastslått av alle til stede,
inkludert jordmoren, at jeg ikke ville overleve.
Han kom tilbake til huset med en skoeske.
Og…
…de var klare for å begrave meg.
Moren min nektet å godta det.
Hun sa: "Nei, dere kan ikke gjøre det." Og hun forlot huset.
Hun dro alle steder hvor hun trodde hun kunne finne støtte.
Og hun gikk forbi hjemmet til en spåkone.
Moren min sa: "Jeg har et nyfødt barn.
Han ble født veldig tidlig, og jeg vil at du skal fortelle meg om sønnen min."
Spåkona lukket øynene, og det begynte å rykke i ansiktet hennes.
Øynene hennes rullet frem og tilbake bak øyelokkene.
Plutselig åpnet spåkona øynene og sa: "Ikke vær urolig for sønnen din.
Han vil overleve.
Han vil reise til de fleste verdenshjørner.
Han vil bli rik og berømt."
Hun sa jeg ville bære navnet hennes rundt om i verden.
Og alle tingene hun sa…
Jeg har opplevd dem.
NBC News presenterer Chaney, Goodman, Schwerner.
En ekstrasending om de tre borgerrettsforkjemperne
som fortsatt er savnet i Mississippi.
James Chaney, Andrew Goodman og Michael Schwerner
dro til Mississippi for å registrere negere som velgere.
Jeg hadde nylig blitt del av bevegelsen.
BORGERRETTSAKTIVIST
Jeg hadde akkurat fått skyss.
Jeg kjente alle sammen, bortsett fra Goodman.
De var lærere.
De lærte folk hva en stemme er, hvordan man kunne stemme.
ÉN MANN ÉN STEMME
I mine øyne lærte de bort den amerikanske drømmen.
Stem, og valget er ditt.
Ikke stem, og valget er deres.
Husk å stemme, og valget er ditt.
En gang skjedde det noe skremmende med deg da du var i Sørstatene.
Jeg har hørt vage detaljer om det, men har aldri hørt deg fortelle om det.
Sidney og jeg har vært venner i 26 år. Jeg tror aldri vi har opplevd noe sammen
som ga oss et sterkere bånd enn det øyeblikket.
Min gode venn Harry Belafonte ringte og sa:
"Jeg vil at du skal bli med meg til Mississippi.
Vi må ta med penger ned til borgerrettsbevegelsen."
Gruppen i det området manglet midler og trengte bistand.
Vi vil behandle alle med stor respekt i Mississippi.
Alle som kommer hit, så lenge de ikke bryter lovene våre.
De ble ringt og mottok trusler både om dagen og om natten.
De ville drepe Belafonte og Poitier.
Ordene de brukte, var: "Vi skal drepe de niggerne som kommer til Greenwood."
Jeg kjenner Bobby Kennedy og trodde at hvis jeg ringte Justisdepartementet…
BORGERRETTSAVDELINGEN
…og sa hvor jeg skulle dra, så ville vi få føderal beskyttelse.
Da vi kom dit, var det ingen tegn til føderale politifolk eller beskyttelse.
Vi ble møtt av to biler.
Vi skulle kjøre i den ene, og den andre var en reserve.
Ingen ville kjøre bilen. Jeg sa at jeg kunne kjøre den.
Etter at vi hadde håndhilst, sagt hallo og presentert oss,
ble bagasjen lagt i bilen min.
Og Poitier og Belafonte
var i den forreste bilen.
Da vi satte oss i bilen, sa noen: "Der er de."
De skrudde på frontlysene. Vi så at de var fra Ku Klux Klan.
Vi kjørte av gårde.
Da pickupene prøvde å kjøre forbi oss, ble de blokkert av den tredje bilen.
De krasjet i hekken på bilen.
Min første tanke var: "Ikke la dem komme forbi."
Gjentatte ganger kjørte de inn i bilen bak oss
for å tvinge dem av motorveien og komme seg til oss.
Samme hva som skjer, ikke slipp dem forbi. Skyter de meg, så er det sånn jeg får dø.
De dyttet meg i hekken i et par kilometer. De kom seg ikke forbi meg og ga opp.
Masse studenter satte seg inn i de tomme bilene,
og alle dukket opp på motorveien og førte oss til Greenwood med pengene.
Vi ankom trygt.
Det var som tatt ut av Bibelen.
Folk var oppe i trærne.
I hele det kvartalet var det folk overalt.
Og jeg får en tåre i øyekroken.
Folkene som var oppe i trærne og på takbjelkene,
det var magisk.
Og da de så Poitier,
begynte de å synge sangen fra Markens liljer, "Amen".
Det var noe for seg selv.
Hvert år, rundt mars og april,
begynner avisene å skrive om den lange, varme sommeren foran oss.
Plyndring, drap og ildspåsettelse har ikke noe å gjøre med borgerrett.
Vi er lutlei. Ingen hvite folk får herse mer med oss.
Det mener vi.
Jeg har et klart minne fra da jeg var ti år gammel.
Det var 1967, og det var på en måte Sidneys sommer.
Mamma tok meg med for å se De ustyrlige,
Natten var het og Gjett hvem som kommer til middag.
Vi hadde hatt svarte filmstjerner,
men Sidney var nok den første svarte filmstjernen i Hollywood.
Folk dro på kino for å se Sidney Poitier-filmer. Det var nytt.
Hvite folk dro også for å se Sidney Poitier-filmer
på en tid da vi hadde borgerrettsbevegelsen,
og han ble et mønster for den.
Den største skuespilleren i 1967 og 1968 var en svart mann,
men rundt ham var hele landet i opprør.
NATTEN VAR HET
Reis deg, boy.
Jeg mener nå!
Jeg husker at jeg ble imponert over fyrens urokkelige verdighet.
Filmen leker med forventningene dine. Han vil ikke godta det.
Men du lurer på hvor lenge han vil godta det før han eksploderer.
Du er selvsikker, Virgil.
"Virgil" er et rart navn på en niggergutt fra Philadelphia. Hva kaller de deg der?
De kaller meg Mr. Tibbs.
"De kaller meg Mr. Tibbs."
Jeg elsket det. Jeg snakket til lerretet, og de fleste i salen var svarte.
De begynte å klappe og var veldig livlige.
Den berømte scenen i drivhuset hvor den hvite plantasjeeieren fiker til ham,
og Sidney svarer med samme mynt…
I en kinosal i 1967 gjorde det enormt inntrykk.
Var Mr. Colbert i dette drivhuset i går kveld rundt midnatt?
Man kunne høre en knappenål falle.
Den høyeste stillheten jeg har opplevd i en kinosal.
Man hørte noen gispe, og folk så på hverandre.
Svarte folk gikk av hengslene. De hadde aldri sett det før.
Det hadde aldri skjedd på lerretet før. Han var noe for seg selv.
Hva skal du gjøre med det?
Jeg vet ikke.
Vet du hva vi alle gjorde?
"Ja!"
I det opprinnelige manuset så jeg på ham med forakt,
og innhyllet i mine sterke idealer gikk jeg ut.
Det kunne skjedd med en annen skuespiller, men ikke med meg.
Jeg husket altfor godt den kvelden i Miami da en pistol ble pekt mot pannen min.
Jeg fortalte regissøren at manuset måtte forandres.
Bare Sidney hadde fått til det. Han var den aller største stjernen.
Det er ingen tvil om det.
Han albuer seg frem gjennom livet. "Unna vei."
Og det viste seg å være et høydepunkt i den filmen.
Men det var også et symbol på vår tid.
Det var et symbol på en tid i USA hvor vi, i hvert fall i filmer,
kunne ta tak i visse temaer.
Som alle sier: Det var ørefiken som ble hørt verden rundt. Banebrytende.
Han skyter fart inn i det øyeblikket.
Det er en interessant situasjon med Sidney i det øyeblikket,
og det som foregår på frontlinjene.
DE USTYRLIGE
Å se at denne svarte mannen
er lærer og mentor for disse barna…
Det var alltid en hvit fyr som var helten,
og de svarte folkene ble reddet eller var bråkmakere.
Dette snudde narrativet på hodet.
Sett dere.
De ustyrlige var favoritten min,
siden jeg så på at pappa
reagerte slik han gjør med oss.
Ikke bare lærte han opp barna sine, men han lærte opp alle.
Jeg så ham.
Alle så skuespilleren.
Jeg så faren.
Vi skal alle vise høflighet i dette klasserommet.
Dere kaller meg "sir" eller "Mr. Thackeray".
De unge damene blir tiltalt som "Miss", guttene med etternavnet.
Jeg sier at jeg har engler på skuldrene,
for jeg er ekstremt heldig.
Jeg var musiker. Jeg var sanger. Jeg hadde aldri vært skuespiller.
Ja.
Manageren min var smart.
Da de ba meg om å være i filmen, sa hun: "Ja, og hun må synge tittellåten."
Jeg mener…
Jeg var knyttet til det budskapet,
og det var et veldig mektig budskap.
Det handlet bare om kjærligheten. Det handlet om Black Lives Matter.
Han er like viktig som alle de hvite barna på skolen.
Han er viktigere, faktisk, for livet på den skolen
enn noen annen de noensinne vil møte.
Jeg hadde hatt mange hiter, og jeg har hatt hiter etter den også.
Men den står alene, for det handlet ikke bare om en sang.
Det handlet om Sidney Poitier, og om budskapet den filmen hadde.
Tale!
Disse filmene ble ikke laget for svarte folk.
Han var veldig klar over historien han fortalte,
og han visste hva som foregikk med bevegelsen,
spesielt med dr. Kings bevegelse.
I massemediene var han en slags forløper
med tanke på å bevise at svarte folk er mennesker.
Når man kan menneskeliggjøre det å være svart,
menneskeliggjøre og normalisere det
for en verden som mente at vi ikke engang var helt mennesker,
hjelper det saken.
GJETT HVEM SOM KOMMER TIL MIDDAG
For det handler om å la folk se menneskeligheten i oss.
John Wade Prentice.
Er ikke det et vakkert navn?
John Wade…
Jeg blir Joanna Prentice.
Dette er John.
-Jeg er veldig glad for å møte deg. -Jeg er glad for å møte deg, Mrs. Drayton.
Mrs. Drayton, jeg er lege, så jeg håper ikke du syns det er frekt
hvis jeg sier at du burde sette deg før du faller.
Han tror du vil besvime fordi han er neger.
Jeg var 22 år gammel. Sidney var bare snill,
og jeg var veldig naiv.
Så da vi skulle filme scenen hvor vi kysset,
trodde jeg ikke at det var en stor sak.
Kameramannen sa: "Ok, vi er klare."
Jeg så meg rundt i studioet,
og jeg så masse morske ansikt.
Jeg visste ikke hva som foregikk. Det var først etterpå,
da jeg gikk for å ta av meg sminken,
at jeg spurte sminkøren: "Hva var det som foregikk i det rommet?"
Og hun sa bare: "Du er så naiv. Vet du ikke det?"
Og jeg sa: "Nei, jeg vet det ikke. Hva foregikk?"
Mange vil mene at vi er et sjokkerende par.
-Eller hva, Mrs. Drayton? -Jeg vet hva du mener.
Det er lett for de som ikke tok del i kulturkollisjonene i den æraen,
å avfeie filmer som Gjett hvem som kommer til middag på urettferdig vis,
og glemme hvor revolusjonerende de var i sin samtid.
Dette forholdet skjedde for fort. Du sa det selv.
Har du tenkt på hva folk vil si om dere?
I 16 eller 17 delstater bryter dere loven og er forbrytere.
Den scenen i Gjett hvem som kommer til middag
hvor han sier "du ser på deg selv som en farget mann,
og jeg ser på meg selv som en mann", var typisk Sidney Poitier.
Du er faren min.
Jeg er sønnen din. Jeg er glad i deg.
Jeg har alltid vært glad i deg, og jeg vil alltid være det.
Men du ser på deg selv som en farget mann.
Jeg ser på meg selv som en mann.
Det var ikke engang skuespill for ham, for det er den han er.
Han så på seg selv som en mann.
Alle de tre filmene var innbringende.
Han hadde på seg hvit skjorte og slips i alle tre.
Det var da han ble sir Sidney.
Han hadde allerede gjort inntrykk med Markens liljer i 1963.
Men plutselig er han ikke bare hederlig, men kommersielt interessant.
Det var helt banebrytende på det tidspunktet i USAs filmhistorie.
Jeg spurte ham: "Har du en film du skal spille i etter denne?"
Og han sa: "Nei. Dette blir nok den siste filmen jeg lager."
Og jeg sa: "Hvorfor?"
Og han sa: "Fordi det svarte folket,
folket mitt, mener at jeg er en onkel Tom."
På grunn av de sosiale strømningene
var visse deler av det svarte fellesskapet mer enn en smule misfornøyd med meg.
Kulturbølgen var på sitt høyeste da The New York Times publiserte artikkelen:
"Hvorfor er hvite folk så glad i Sidney Poitier?"
VI HAR DET SAMME GAMLE SIDNEY POITIER-SYNDROMET:
EN GOD MANN I EN HELT HVIT VERDEN.
Ifølge noen var jeg en onkel Tom, til og med en husneger,
fordi jeg spilte roller som var ikke-truende for et hvitt publikum,
fordi jeg spilte den edle negeren som oppfyller hvite liberales fantasier.
MEN HAN FORBLIR UVIRKELIG MENS HAN STADIG SPILLER DEN SAMME ROLLEN:
DEN STERILE, ENDIMENSJONALE HELTEN.
Jeg er skuespiller, mann, amerikaner, moderne.
Jeg er veldig mange ting, så jeg skulle ønske dere kunne…
…gi meg den respekten jeg fortjener.
Det er ikke lett å være den første. Når du er et individ
som må representere hele folkegruppen…
Det er som Jackie Robinson.
Du må tåle angrepene på vegne av hele folkegruppen.
Sidney måtte tåle mange angrep som Denzel ikke måtte tåle.
Når man ber til Gud om regn, må man tåle gjørmen.
Han hadde store skuldre, men han måtte bære en stor bør.
Det er et stort press om å gjøre alt riktig.
Det er vanskelig å dømme det.
Men Sidney hadde de to tingene jeg liker best.
Ydmykhet med kreativiteten sin og verdighet med suksessen sin.
-Følte du det presset? -Man kan ikke la være.
Man vet at det alltid er der.
Man vet at det er et fellesskap som følger med
for å se om du bærer en fane som de føler at står dem nært,
og for å avgjøre om du lever opp til det bildet de har av deg,
om du burde ønskes velkommen eller ikke.
-Var det ensomt? -"Var det ensomt?" Selvfølgelig.
Det var ensomt, ja.
Vet de om Martin Luther King?
Vi har en veldig trist nyhet til dere.
Og en trist nyhet for alle våre medborgere,
og for folk rundt om i verden som elsker fred.
Det er at Martin Luther King ble skutt og drept i natt i Memphis i Tennessee.
NBC avbryter sendeskjemaet for å gi dere følgende ekstrasending.
Martin Luther King jr. ble drept i natt i Memphis i Tennessee.
Han ble skutt i ansiktet mens han sto alene på hotellrommets balkong.
Han døde på sykehuset en time senere.
Jeg tok bussen hjem i Pleasantville.
DATTER
Faren min ventet på bussen ved postkassen nederst i innkjørselen.
Han gikk om bord i bussen.
Han kunne knapt stå oppreist, siden han er så høy. Han så på alle barna.
Og han sa noe allmenngyldig til dem. Han sa noe à la: "En stor mann har blitt…
…tatt fra oss." Han sa det på den måten.
"Vi burde hedre hans store ord om å behandle alle med respekt og verdighet."
Barna så opp på ham med ærefrykt.
Så sa pappa: "Ok, jenter, vi går. Vi går hjem."
Av jord er du kommet, til jord skal du bli.
Vi takker Gud for at han ga oss en leder
som var villig til å dø, men ikke villig til å drepe.
I 1965 ble Malcolm X drept i en moské i Harlem.
I 1968 ble Martin Luther King drept.
Vi har et skjørere demokrati i samfunnet vårt enn vi tror.
Vi holdes sammen av noen få kulturelle tråder.
Og Sidney Poitier er en av de kulturelle trådene.
Drapet på Martin Luther King starter en ny epoke i Poitiers yrkesliv,
og det påvirker ham også sterkt personlig.
Personlig er han ikke bare i villrede, i liket med mange afroamerikanere,
etter drapet på Martin Luther King,
men han havner også i konflikt med bestevennen Harry Belafonte.
Etter drapet på King deltar begge to i diskusjoner om hvordan King bør minnes.
Belafonte vil ha en stor samling i Atlanta etter Kings begravelse.
Poitier sier at det vil trekke oppmerksomheten vekk fra King.
Dette skapte en viss spenning mellom dem, og de sluttet å snakke sammen en stund.
To veldig sta personer.
Kan jeg gjenta det? To veldig sta personer.
Og de skjulte ikke hva de mente.
Harry ville gjøre noe for virkelig å la fellesskapet
vise sin smerte og sorg med en feiring.
Og Poitier trodde med rette at det ville bli en distraksjon.
Det viser hvor fort folk må tenke
under uforutsette, brutale omstendigheter, ikke sant?
Jeg mener, bare traumene.
Både Poitier og Belafonte trengte å nullstilte seg.
Han mister bestevennen sin samtidig som mye annet virker usikkert.
Han har blitt skilt og prøver å være i et forhold med Diahann Carroll.
En stor del av min fars arv er lærdommene han ga sønnene sine.
De lærdommene hvilte tungt på meg da min første kone og jeg ble separert.
Det bruddet var en lang, smertefull periode for alle parter.
Det var ikke gøy for moren min, og jeg merket det mer enn noe annet.
For jeg så ikke hva faren min gjennomgikk, men jeg så hva hun gjennomgikk.
Vennene deres tok parti.
For meg var det smertefullt. Ikke sant? For pappa fikk flesteparten av dem.
Det var slutt på "onkler", "tanter" og gudforeldre. Det kan få meg til å gråte,
men jeg var takknemlig mot de som støttet henne.
Jeg var også forelsket i en annen kvinne,
og skyldfølelsen var noe 11 år med psykoterapi ikke kunne helbrede.
"Kona mi skjønner meg ikke godt nok", sa jeg, akkurat som en klisjé.
Så sa jeg at den andre kvinnen hadde sin egen agenda.
Kort tid etter separasjonen begynte vi forholdet vårt igjen.
Og jeg tror vi innså,
lenge før forholdet var over, at det ikke var et sunt forhold,
at det ikke var et forhold som engang kunne utvikle seg til et godt vennskap.
Det er interessant å se hvor fort popkulturen kan endre seg.
Fra 1963, Markens liljer, til 1968, sannsynligvis,
var det han som bestemte hvordan et svart image ser ut.
To ting foregår.
Black Power foregår.
"Si det høyt, jeg er svart og stolt." Vi var komfortable som en folkegruppe.
Afroer, Soul Train.
Og vi hadde blaxploitation.
Dra til helvete! Flytt deg.
Han var banebrytende i 1967 og 1968,
men nå er han passé, for nå er det en ny generasjon
som har sex med hvite kvinner på lerretet,
som ikke bare fiker til hvite menn, men skyter dem.
De svarte exploitationfilmene handlet bare om å gi hvitingen juling.
Det var det de handlet om.
Det er uheldig at det fantes et svart publikum
som følte at Sidney ikke var hipp.
Jeg er uenig i det, men ser man på svarte kinogjengere,
så flokket de til de svarte exploitationfilmene.
Quincy Jones var vert da jeg feiret 42-årsdagen min,
og Sidney Poitier var der.
Jeg husker at jeg gikk ned trappen og rundt hjørnet, og han bare sto der.
Jeg ble helt stiv, for her var helten min.
Han sa bare: "Hvordan går det, kjære deg? Jeg har lengtet etter å møte deg."
Og selvfølgelig begynte jeg å gråte.
Og jeg bare: "Du skjønner ikke hvor mye dette øyeblikket betyr for meg."
På den tiden fikk jeg mye kritikk fra det svarte fellesskapet
for at jeg ikke var svart nok, for at jeg ikke var i nok svarte serier.
Vi satte oss i et hjørne på 42-årsdagen min, og han sa:
"Det er vanskelig når du bærer andre folks drømmer,
så du må holde på drømmen som er inni deg selv.
Og vit at hvis du er sann mot den, så er det alt som har noe å si."
Det øyeblikket snudde livet mitt på hodet.
Han fortalte meg om det som skjedde med ham:
"Er Sidney Poitier svart nok?
Er han god nok? Står han for det vi ønsker?"
Han fortalte om hva han hadde følt, og at han ble nedfor en stund.
Han prøver bare å ta det beste valget, film etter film,
ut ifra at han er Reginald og Evelyn Poitiers sønn.
Å bli angrepet på den måten er et angrep på din karakter,
på ditt vesen, på din verdi som en mann og som en svart mann.
Da jeg gjorde meg klar for innspillingen av The Lost Man,
mistenkte jeg ikke at mitt livs kjærlighet ventet i kulissene.
Søsteren min og jeg så The Lost Man for første gang da vi var i 20-årene.
Ingen fikk tak i en kopi. Ikke spør om hvorfor.
Moren min var canadier, men hun bodde i Paris og spilte i franske filmer,
så de trodde hun var fransk.
Da hun ble kontaktet av Universal Pictures,
var hennes første spørsmål: "Hvem har den andre hovedrollen?"
Og da de sa "Sidney Poitier", svarte hun: "Hvem er det?"
De sa: "Det er Sidney Poitier. Han er tidenes mest berømte skuespiller."
Og jeg sa: "Jeg har aldri sett noen av filmene hans."
Jeg var tilfeldigvis i London, og en kino viste Et streif av blått.
ET STREIF AV BLÅTT
Jeg tenkte: "Han er veldig søt."
Jeg var på forsiden av Vogue i USA på den tiden,
og jeg spilte også i en kunstfilm.
Så dro jeg til LA og møtte Sidney. Og han var veldig hyggelig.
Vi spiste lunsj, og det var det.
Jeg var forlovet med en annen på den tiden, men…
Måten du biter deg i leppen på…
Da vi begynte å jobbe sammen, tok det ikke lang tid
før vi lurte på om større krefter hadde ført oss sammen.
Denne gangen var jeg klar for å leve kjærlighetshistorien
som jeg hadde sett i ekteskapet til foreldrene mine
i begynnelsen av livet mitt.
Det at de lagde en film sammen er en del av historien om hvordan de møttes.
Så det er egentlig historien om hvordan de møttes jeg husker.
Foreldrene mine giftet seg da jeg og søsteren min var to og fire år.
Mamma hadde tatt oss med til barnelegen. De trodde at hun var barnepiken.
Hun dro hjem den dagen og sa: "Nå holder det.
Du skal gifte deg med meg denne uka." Og de giftet seg den uka.
Vi giftet oss i huset vårt. Vi var midt i vielsen
da lille Sydney, som var 2,5 år, kom bort og trakk i Sidneys jakke.
"Pappa, hva driver du med?"
Og noen sa: "Pappaen din gifter seg med mammaen din."
Og hun sa: "Å, ok." Og det var det. Vi giftet oss.
I oppveksten min var mange av familiene og vennene rundt oss av blandet etnisitet.
Foreldrene mine sørget for at vi var omgitt av andre multietniske familier.
Så vi var en liten gruppe som kjente hverandre godt,
og alle barna lekte sammen så vi kunne føle at det var normalt.
Quincy og Peggy. Kidada og Rashida. Det var de vi hang mest med.
Det var gudforeldrene våre og barna deres.
De gjorde en god jobb med å beskytte oss mot omverdenens meninger om det.
Pappa skilte oss ikke. Han sa ikke:
"Dette er én familie, og dette er en annen familie."
Det var: "Nei, dette er min familie."
Han sørget for at vi forsto at alle var en del av den.
Han er en ordentlig god far.
Det er seks av oss, og vi ble alle tatt vare på.
Det hjalp også at han giftet seg med to fantastiske kvinner.
Og de er veldig, veldig like.
Joanna og moren min er veldig like med tanke på å være godhjertet.
Godhjertet, og alt handler om familien.
Moren hans sa alltid til ham: "Ta vare på barna dine og familien din."
DATTER
Og til den dag i dag har han gjort akkurat det.
Han har prentet det inn i oss å gjøre det. Så vi vil beskytte hverandre.
Tidlig på 1970-tallet fikk Poitier en mulighet
som ville endre livet hans på flere måter.
Harry Belafonte ringte. De har ikke snakket sammen
siden drapet på Martin Luther King i 1968.
Hvordan fant du meg?
Jeg spurte hesten din.
Harry Belafonte ringte Sidney og sa: "Jeg har et prosjekt til deg."
Jeg vet ikke om han trengte å si noe mer. Den sjette sansen tok over, og…
"Ja. Ok, hvor? Når? Jeg er med."
PISTOLPREDIKANTEN
Det var første gang Sidney var regissør. Opprinnelig var ikke Sidney regissøren.
Han fikk det ansvaret en uke etter at vi begynte å filme.
Hva skjedde med regissøren?
Etter den første uken med filming sa Harry til meg:
"Jeg tror vi må hente inn en annen regissør."
Han skjønte ikke materialets tekstur.
Materialets tekstur
flettet sammen kulturen til amerikanske urfolk og afroamerikanere.
Jeg har aldri spilt i en film
hvor jeg ikke fulgte veldig nøye med på regissøren.
Etter å ha gjort det i mange år
hadde jeg lært av det jeg så.
Jeg tok over som regissør, og jeg regisserte i en uke.
Columbia så på arbeidet jeg hadde gjort og sendte meg en beskjed.
De sa: "Vi vil at du skal fortsette å regissere filmen.
Det vi ser, er greit for oss."
-Action. -Gud velsigne dere.
Jeg er pastor Willis Oaks Rutherford fra Holiness Persuasion-kirken.
-Hvor er du fra, pastor? -Sunflower County, for det meste.
-Kutt! Takk. Strålende. -Herregud.
-Ok, fortsett. -La kamera gå.
-Fra begynnelsen? -Ja.
Ok, fra begynnelsen.
Det var en scene fra Pistolpredikanten, som snart kommer på kino.
Hvordan var det å regissere Harry? Var han en stjerne med stort ego?
Jeg er så glad du spurte om det.
Kjemien mellom Sidney og Harry var flott i filmen.
Man kunne se at de liker hverandre, at det er en varme der.
Det vil overraske mange
at han var den mest medgjørlige skuespilleren jeg har jobbet med.
Og forhåpentligvis foran ti millioner mennesker
vil jeg si takk, gamle B.
Han var en av de mektigste skuespillerne i Hollywood på det tidspunktet,
så det var flott at han ble regissør.
Og filmen ender opp med å ta for seg svarte i Vesten.
Det var et nytt tema som popkulturen ikke hadde tatt for seg,
og bare på avfeiende måter.
Vi lagde den som underholdning med et budskap.
Vi mente at svarte folk spilte en viktig rolle i å danne Vesten.
Vi vil at svarte barn skal se det.
Vi kan ikke glemme det Sidney gjorde som filmskaper.
Alle filmene han fikk muligheten… Vi ville ikke fått det perspektivet…
Historien hadde ikke blitt fortalt slik hvis det ikke var for Sidney.
"Jeg heter Buck."
Jeg heter Buck.
Han blir aldri den store skuespilleren han var på 1960-tallet igjen.
Han blir aldri en slik megastjerne igjen.
På den annen side blir han en leder i svarte Hollywood på 1970-tallet,
og han skaper mange flere muligheter for de som etterfølger ham.
Hvis alle hadde like muligheter i denne bransjen,
ville det vært 15 Sidney Poitierer og 10-12 Belafonter, men det er det ikke.
-Eller omvendt. Femten Belafonter… -Pass deg.
I 1969 ble vi forretningspartnere sammen med Paul Newman.
Det var et selskap som het First Artists.
Det var nyskapende, for kunstnerne hadde den kreative kontrollen.
Full kreativ kontroll over filmene vi lagde.
Vi fikk ingen penger på forskudd,
og vi tjente bare penger hvis filmen ble en suksess.
Jeg brydde meg ikke om lønnen. Jeg brydde meg bare om kreativ kontroll.
Jeg følte meg beæret over å være den eneste kvinnen,
og jeg er veldig stolt over samarbeidet mitt med Sidney.
Dristig å starte et produksjonsselskap som en svart mann i Hollywood.
Jeg tror folk følte at han burde være fornøyd med det han har.
"Du får mange roller. Det går bra med deg.
Du trenger ikke å plassere deg selv i denne maktposisjonen
hvor du nå skaper verket."
Det var nok et proaktivt trekk for at han skulle få delt budskapet sitt.
Det vi virkelig ønsket, var å kunne lage de filmene vi selv ønsket.
Lage dem selv, velge materialet.
Jeg lagde En kveld på by'n, Stjernesmell, A Piece of the Action.
Det var strålende filmer.
Jeg syntes det var innmari kult.
Jeg syntes det var innmari kult da pappa ble regissør.
Han skjønte filmindustrien og hva som trengte å bli gjort.
Han var veldig klar over at det på ett tidspunkt ikke hadde vært noen,
og at det så var mange afroamerikanere på settet.
Noe sted. Han startet selskapet for å gjøre noe med det.
Vi burde understreke at du har gitt mange svarte folk arbeid i kulissene.
Vi har ikke bare veldig talentfulle svarte skuespillere…
Ja. Det er 1300 svarte folk som jobber med filmen.
De som lager miljølyd, teknikere og sånt. 1276 av dem er mine slektninger.
Bra for dem.
Sidney brydde seg om folkegruppen sin, så hvordan kunne han regissere en film
hvor alle foran kamera var svarte og alle bak kamera var hvite?
Det kommer ikke på tale. Sidney gjør ikke det.
Sidney vil sørge for at svarte folk havner i en posisjon
som gjør at de kan ha en karriere bak kameraet.
Man har lengre karriere bak kameraet enn foran kameraet.
Som skuespiller gir Poitier nå ballen videre til andre.
Det handler ikke alltid om at han er fyren.
Jeg ser frem til å jobbe som regissør og ta valg i det området.
Jeg ser frem til å jobbe med manuskripter og skuespillere og skape en stemning.
Jeg ser frem til å male et bilde. Jeg har ikke slike visjoner som skuespiller.
Jeg har besteget alle fjellene jeg ønsket som skuespiller.
Jeg gikk inn i kinosalen på 3rd Avenue i New York City en kveld.
De viste en film som het Stjernesmell. Jeg gikk inn og sto bakerst.
Salen var full, så jeg sto bakerst og så på reaksjonene.
Det var noen svarte kvinner som satt der og lo seg skakke.
STJERNESMELL 1975
De var så lykkelige over å se disse rollefigurene,
for vi skapte rollefigurer som de kunne omfavne.
Med den reaksjonen måtte jeg finne noe annet i samme stil.
Vi prøvde å designe komediene jeg lagde, sånn at folkene som sitter i salen,
vil se seg selv på en måte som gjør at de føler seg omfavnet.
Sidney Poitier er nå komedieregissør.
Snakk om uventet utvikling.
Han er en stor komedieregissør, og han lager en film
med det mest livlige, karismatiske svarte komedietalentet noensinne.
Jeg dømmer dere herved til 125 års fengsel i straffeanstalten til lederen
-av fengselsvesenet. -Hva…
Når man ser på Poitiers filmer som regissør,
er han ikke så god på visuell stil, men han får frem gode rolleprestasjoner.
Og han gir Gene Wilder og Richard Pryor plass til å være innmari morsomme.
-Jeg vet at jeg ikke gjorde det. -Advokaten vår ba oss om å komme opp…
-Jeg fortalte ham… -Han mener at vi ikke gjorde det.
-Vi gjorde det ikke. -Har du riktig sak?
Tenk at hans største suksess som regissør var en komedie.
Fyren som førte oss til Denzel og Wesley,
er også fyren som førte oss til Robert Townsend og Keenen Ivory Wayans.
For han er Hollywoods første store komedieregissør.
'TO TUFSER BAK GITTER' SPILLER INN $ 100 MILLIONER
-Si hei til pappa. -Hei, pappa.
Bli der, Anika.
Jeg ser deg, Sydney.
-Hva ser du? -Deg.
Det er der pengene er, som vi sier på settet.
Gi meg et smil. Ok.
Sydney P?
En ting jeg beundrer ved ham,
er at når en skuespillers karriere går mot slutten,
vil de ofte takke ja til hva enn de blir tilbudt.
De ønsker å fortsette å være relevant og jobbe som skuespiller.
Og faren min har ikke noe av det.
Jeg valgte å gå vekk.
I livet burde man ikke ende opp i sine siste øyeblikk
og innse at man kanskje har tilbrakt hele livet sitt
i en trang korridor.
Karrieren min hadde vært vidunderlig i mange år.
Jeg sier ikke at den ville ha fortsatt på samme måte,
men da hadde jeg blitt fratatt sjansen til å bli en mer fullstendig person.
Suksess har en tendens til å isolere oss.
Jeg ønsket ikke det.
Jeg ville vite hvordan det var å regissere en film, så jeg regisserte fem-seks.
Jeg ville vite hvordan det var å produsere en film, og jeg produserte noen.
Jeg ble født med en nysgjerrighet som gjorde at jeg havnet i trøbbel som liten,
men den var nyttig da jeg ble voksen.
Jeg håper jeg vil ha den nysgjerrigheten hele livet.
Mottageren av prisen for livslang innsats i 1992:
Sidney Poitier.
Jeg tenker alltid på Sidney som et svært fyrtårn
som står på en odde et sted i mørket.
Sterkt lys.
Jeg fortalte ham at i de grunnleggende årene av livet mitt
fokuserte jeg på det lyset som han rettet mot meg.
Jeg hadde intet annet fyrtårn som lyste like sterkt som det,
like stødig som det,
som jeg trodde like sterkt på som det.
For 48 år siden, vinteren 1945,
gikk Sidney Poitier inn på et lite teater i Harlem.
Det var American Negro Theatre.
Sidney var banebrytende på mange ulike måter.
Sidney gjorde sitt beste så vi kunne gjøre vårt beste.
Han er virkelig en prektig mann.
Han er et godt eksempel på hvordan manndom burde se ut.
Han hadde gjort så mye i karrieren for å komme seg til et sted hvor han kunne si:
"Jeg har gjort alt jeg kunne gjøre.
Nå vil jeg bare se tilbake og tenke: 'Jeg gjorde det rette.'"
BAHAMAS' AMBASSADØR TIL JAPAN
Og det gjorde han.
Vi har vært venner i mange år.
Jeg har delt mer med Sidney enn med noen annen mann.
Og jeg er veldig stolt over det han har oppnådd som kunstner og borger.
Jeg er veldig heldig som har deg som venn. Og jeg er glad i deg.
Oscaren går til Denzel Washington.
Og Oscaren går til Halle Berry i Monster's Ball.
Herregud.
For meg var den kvelden helt enorm.
Ikke bare fordi jeg vant, men fordi Denzel vant
og Sidney ble tildelt en æres-Oscar.
Jeg visste at det øyeblikket ville inspirere mange folk.
Jeg takker dere av hele mitt hjerte.
Jeg har jaget Sidney i 40 år, og så får han en Oscar den samme kvelden.
Jeg husker at han reiste seg.
Man kan vel på en måte si at han ga stafettpinnen videre.
Jeg vil alltid følge i dine fotspor. Det er ingenting jeg heller vil gjøre.
Ingenting jeg heller vil gjøre. Gud velsigne deg.
Det vil aldri dukke opp en som ham igjen.
Det sies at Sidney Poitier ikke lager filmer.
PRESIDENTENS FRIHETSMEDALJE 2009
Han lager milepæler. Milepæler for USAs fremskritt.
Poitier sa at hans store formål var å gjøre seg selv til en bedre person.
Han gjorde det. Samtidig gjorde han oss alle litt bedre.
Han er en av de menneskene som kom til denne jorden
for å bevege den, endre den og ryste den.
For å gi folk det de trenger
så de kan gå videre og skape endringer i sine egne liv.
Sidney Poitier er en ekstremt sterk kraft.
Og det vidunderlige ved energi,
som bestefaren min lærte meg, er at du ikke kan drepe energi.
Energi stopper aldri.
Alt Sidney har skapt, er her alltid, og det vil alltid fortsette å vokse.
Og… for et vakkert liv.
Gratulerer fra oss alle, Oprah, for de siste 20 årene,
og for lyset du skinner på de som trenger det mest.
Jeg er en stor del av arven hans,
i likhet med alle andre liv han har berørt.
Alle som følte at noe rørte seg eller åpnet seg i dem
da de så ham i De ustyrlige eller Gjett hvem som kommer til middag,
eller da han rullet av toget
og fortsatte å stå ved Tony Curtis' side,
og som tenkte: "Ville en neger ha gjort det?"
Det er oppsummeringen av ham. Det er alle livene han har berørt.
Det er alt jeg har.
Jeg er så glad i ham. Jeg er bare så glad i ham.
Det er sant. Livet mitt hadde ikke vært det samme uten ham.
Jeg har kommet langt. Jeg har virkelig kommet veldig langt.
Og jeg er stolt av det.
Jeg er her for å være
den beste ektemannen, den beste bestefaren,
den beste faren, den beste oldefaren.
Jeg prøver å gi videre til dem alt man kan se på som mine gode egenskaper.
Jeg prøver virkelig
å være bedre i morgen
enn jeg var i dag.
Et bedre menneske.
Ikke en bedre skuespiller, men et bedre menneske.
Og når jeg dør, vil jeg ikke frykte livet jeg har levd.
Tekst: Espen Stokka