Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mislili so, da ne bom preživel.
Rojen sem bil dva meseca prezgodaj.
Ko so ugotovili, da ne bom preživel…
se je moj oče v hišo vrnil…
s škatlo za čevlje.
Pripravljali so se, da me pokopljejo.
V mojem življenju se je zgodilo
veliko čudovitih, neopisljivih preobratov.
Moj svet je bil preprost.
Nisem vedel, da obstaja elektrika.
OTOK CAT, BAHAMI 1927
Nisem vedel,
da v hiši skozi pipo teče voda.
Z opazovanjem sem se naučil, kakšen je svet.
Videl sem bitja, videl sem ptice.
Sam sem moral ugotoviti, kaj so.
Bil sem najmlajši med sorojenci.
Velikokrat sem bil tepen.
Bil sem najmlajši
in pogosto sem ostal doma,
ko so šli starši delat na polje. Starši so gojili paradižnik.
Izobraževanja je bilo zelo malo.
O vrednotah, o tem, kaj je prav in kaj ne,
ter koliko sem vreden, sem se naučil od staršev.
Vedno sem ju opazoval.
Kako sta ravnala drug z drugim in skrbela drug za drugega.
Kako sta se vedla s prijatelji.
Kako sta se vedla do sovaščanov.
Kolikor se je dalo sem ju posnemal,
saj sem videl sadove njunega vedenja.
Florida je uvedla embargo
na paradižnike z Bahamov.
Očetov posel je propadel.
Mamo, ki me je vzela s sabo, je poslal v Nassau,
da bi našla hišo, ki si jo lahko privoščimo.
NASSAU, BAHAMI 1938
Na poti v pristanišče sem videl nekaj premikajočega.
Kot bi po ulici hodil hrošč.
Mamo sem vprašal, kaj je to.
Rekla je, da je to avto.
Vprašal sem jo, kaj je avto.
Opisala mi ga je in bil sem navdušen.
Na ulicah sem videl steklena okna
s čudovitimi stvarmi za njimi.
Potem sem zagledal žensko.
Stala je nasproti popolnoma enaki ženski.
Karkoli je ena počela, je počela tudi druga.
Seveda je bilo to zrcalo.
Toda nisem vedel, da zrcala obstajajo.
Razumete? Nisem vedel, kaj je zrcalo.
Nisem razmišljal o svojem videzu.
Videl sem, kar sem videl.
Na otoku Cat je bil samo en belec.
V Nassau sem jih videl še več,
a so bili v manjšini.
Devetdeset odstotkov populacije je bilo temnopolte.
Družil sem se s skupino vrstnikov.
V nekaj mesecih so trije ali štirje pristali v popravnem domu.
Oče je menil,
da bom tudi jaz zašel v težave.
Poslali so me v Miami na Florido.
Bahame sem zapustil pri 15-ih z občutkom, da vem, kdo sem.
Deset let in pol sem živel na otoku Cat.
Potem pa štiri in pol v Nassau.
V Miami na Floridi sem prišel z zavedanjem sebe.
V hipu, ko sem stopil z ladje, mi je Florida sporočala,
da nisem, kdor mislim, da sem.
SAMO ZA TEMNOPOLTE
Ko odraščaš v skupnosti na otoku Cat,
kjer so vsi temnopolti,
je vse okoli tebe smiselno,
dobro, spodbudno
in črno.
Tam pojem rase ne obstaja.
Takšno je bilo njegovo razumevanje sveta, njegov osebni pogled,
in tako se je tudi obnašal.
Vedno je mislil, da je, kdor pač je.
Včasih ga je to spravilo v težave.
Poslali so me živet k bratu, k edinemu tamkajšnjemu sorodniku.
Našel mi je službo v veleblagovnici Burdines
v Miamiju, kjer sem bil dostavljavec.
Povedali so mi ime gospe in…
Sedel sem na kolo in se odpeljal v Miami Beach.
Našel sem naslov, stopil k vhodnim vratom
in pozvonil.
Prišla je lastnica hiše in rekla:
"Kaj delaš pri sprednjih vratih?"
Rekel sem… "Prinesel sem vam paket."
Poslala me je k zadnjim vratom in mi pred nosom zaloputnila vrata.
Pojem rase v ZDA je bil zame nekaj novega.
Nisem ga razumel.
Zakaj moram k zadnjim vratom, če pa stoji pred mano?
Pred nosom mi je zaloputnila vrata in nisem vedel, kaj naj storim.
Odločil sem se, da bom paket pustil na pragu.
Zvečer sem se vrnil v bratovo hišo.
Ko sem prišel, je bilo že temno.
Bližal sem se hiši, ki je bila v temi.
Spraševal sem se, zakaj ni luči, in stopil k sprednjim vratom.
Njegova žena je odprla vrata, me zagrabila,
vrgla po tleh
in zaloputnila vrata.
Vprašala je: "Kaj si naredil? Kaj si storil danes?"
"Nič," sem rekel. "Kaj sem naredil?"
Rekla je: "Klanovci so bili tu. Kaj si naredil?"
Odločil sem se, da moram iz mesta. Hotel sem iz mesta.
Nekaj kosov oblačil sem nesel
v čistilnico.
Odšel sem v povsem belsko skupnost.
Na poti nazaj sem šel na avtobusno postajališče,
avtobusi pa niso več vozili.
Čisto ob meni se je ustavil avto,
poln policistov.
Vprašali so me, kaj počnem.
Rekel sem, da iščem prevoz domov.
"Kaj delaš tukaj?" Vse sem razložil.
Potegnil je pištolo
in se nagnil skozi okno avtomobila.
Cev mi je nastavil na glavo.
Sem.
Kolege je vprašal:
"Kaj bomo naredili s to osebo?"
Niso uporabili besede "oseba".
Rekel je: "Če te izpustimo,
boš lahko pešačil do tja, od koder si prišel,
ne da bi se ozrl nazaj? Boš zmogel?"
Pritrdil sem.
Dejal je: "Če se samo enkrat ozreš, te bomo ustrelili."
Naslednjih 50 ali še več ulic
sem vsakič, ko sem šel mimo okna, poškilil
in za sabo videl voziti policijski avto.
Za mano so vozili…
vse do uličice,
v kateri so živeli moji sorodniki.
Takrat so se preprosto odpeljali.
V nekaj mesecih
sem moral povsem spremeniti svoj pogled na življenje.
Ugotovil sem, kdo ima moč.
Priča sem bil uporabi te moči.
Vedel sem, da moram iz mesta.
Vedel sem, da moram stran.
Nisem vedel, ali bom našel
drugačen kraj od Floride.
Neki fantje so mi povedali, da obstaja kraj,
kjer imamo drugačne priložnosti.
New York.
Prispel sem na newyorško avtobusno postajo
na križišču 50. ulice in 8. avenije.
Stopil sem na ulico
in bil očaran.
Pristopil mi je Afroameričan.
Vprašal me je, kako sem. Rekel sem, da dobro.
Zanimalo ga je, kam grem.
Prosil sem ga, da me usmeri v Harlem.
Rekel je: "O ja."
Dejal je, naj grem na vlak A.
Bil sem skeptičen, ker je rekel: "Pojdi dol.
Videl boš stopnice, ki vodijo pod zemljo."
Rekel sem: "Prav."
Zelo previdno sem šel po stopnicah.
Zaslišal sem bobnenje.
Kmalu je prišel vlak…
Prišel sem do 116. ulice in izstopil.
Sledil sem ljudem ter se povzpel po stopnicah.
Bil sem v Harlemu.
Kamor sem pogledal, so bili črnci.
Pozdravil sem jih in odzdravili so mi.
Bil sem navdušen.
V Harlemu je bilo veliko črnskih umetnikov.
KULTURNI KRITIK, GLASBENIK
Zavedal si se veličin okoli sebe.
Ellington.
Lena Horne. Billie Holiday.
Zvezdniki so bili povsod.
Takrat si poznal vrednost umetnika.
Bila je pred vami, razgaljena.
To obdobje
je čakalo Sidneyja Poitierja.
Prišli ste po slavo in bogastvo.
-Bil sem v iskanju. -V iskanju.
Kar nekaj časa sem neuspešno iskal.
Na križišču 49. ulice in Broadwaya
je bila pivnica in gostilna.
Pisalo je, da iščejo pomivalca posode.
Vstopil sem in vprašal me je, kdaj lahko začnem.
Rekel sem, da takoj.
Najel me je.
Ne le, da sem dobil službo, plačali so 4 $ na večer.
Pa še jedel sem.
Po prvem večeru
sem šel na avtobusno postajo.
Spal sem na stranišču.
Za uporabo stranišča si plačal pet centov.
Vstavil sem kovanec. In šel noter.
Položil sem pokrov, sedel nanj, se z nogami uprl v vrata
in spal.
Seveda je bilo neudobno.
Nekega večera
sem sedel poleg kuhinje
in bral časopis.
Eden od natakarjev me je videl tam sedeti.
Rekel sem, da poskušam izboljšati svoje branje.
Vprašal me je, ali hočem, da bere z mano.
Vsak večer
je ta judovski natakar
prišel tja, kjer sem bral časopis,
in sedel z mano, dokler se nisem naučil brati.
To je bil zame začetek potovanja.
Če se nehate truditi, vas bodo ljudje ignorirali.
Če pa vidijo, da se trudiš,
te bo nekdo prijel za roko
in ti pomagal, da greš naprej.
Vedno.
Bil sem na 125. ulici v Harlemu
in kupil časnik Amsterdam News.
Bil je črnski časnik, ker je imel stran z oglasi.
Na tej strani sem našel službe.
Pomivalca posode, vratarja
in druge primerne službe.
Na drugi strani pa so iskali igralce.
Rekel sem si: "Mojbog. Igralce iščejo?
Kaj dela igralec?"
Šel sem na ta naslov in potrkal na vrata.
Čez nekaj časa je prišel moški.
Bil je gorjan. Ogromen. To je bil Frederick O'Neal.
Vstopil sem. Prišel sem na oder in odprl na neki strani.
On je odprl drug scenarij. Sedel je v občinstvu.
Polistal je in rekel: "Preberi vlogo Johna."
Pogledal sem, pisalo je John, in rekel, prav.
"Vprašal je: 'Kam greš?'"
Razjezil se je
in me nagnal.
Rekel je, naj ljudem ne tratim časa
in grem raje pomivat posodo ali kaj takega.
V tistem trenutku sem postal igralec.
Rekel sem si, da bom postal igralec,
potem pa se bom vrnil in pokazal temu moškemu.
Ko ste začeli delati v New Yorku, ste imeli težave z naglasom.
Kako ste takrat govorili?
Na primer "domov grem".
Kot otrok sem govoril: "Dmu grem".
Če sem hotel postati igralec, sem se moral tega znebiti.
Sam sem to storil.
Za 14 dolarjev sem kupil radio.
Iskal sem moškega po imenu Norman Brokenshire.
Norman Brokenshire je bil napovedovalec.
Imel je izjemen glas.
V ŽIVO
Kako ste, dame in gospodje? Kako ste?
Tukaj Norman Brokenshire.
Poslušal sem ga in čez nekaj časa ponavljal za njim.
Pred mikrofonom sem že več kot 25 let
in povem vam, da je to težko delo.
Skoraj povsem sem se znebil naglasa.
Kupit sem šel knjige,
se učil in prebijal skozi vrstice.
Vrnil sem se in šel na avdicijo.
Sprejeli so me.
Gledališče, igra in tečaji igre so bili moja terapija.
Tja sem odhajal po službi v Garment Districtu
ali s katerega drugega od 14, 18 krajev, kjer sem delal.
Ponoči sem šel na tečaj, študiral in igral prizore.
Ko sem bil star 17, 18 let,
mi je igra ponujala kraj, kjer sem bil ekshibicionist,
kjer sem lahko svoje frustracije,
zmedenost in druge tegobe
izlil v izmišljen lik.
Čutil sem, da sem zato drugačen.
Tam sem bil lahko marsikaj.
Področja življenja, družbena in tudi sicer,
ki so bila takrat zame omejena…
V tej iluziji sem se lahko maščeval.
Tiran, pokaži svoj obraz.
Kako ti je ime?
Ena od izgubljenih stvari je Črnski teater.
Moje ime je Macbeth.
Od vojne in vse do 80-ih
je bil Črnski teater glas črnske umetnosti.
Ameriški črnski teater je bil predhodnik
Negro Ensemble Company in drugih gledaliških skupin.
AMERIŠKI ČRNSKI TEATER
Tam so lahko na oder stopili mladi talenti
in vadili.
Vsi so izšli od tam.
Šele v 90-ih si lahko najel črnskega igralca,
ki prej ni igral v katerem od črnskih gledališč.
Tja sem šel na avdicijo.
BELAFONTEJEV GLAS
Ko sem prišel,
je na drugi strani sobe sedel čemeren črnec.
Ni me bil vesel.
Vedel sem,
da bom moral do konca življenja tekmovati z njim.
Odločil sem se, da se bom priklopil na njegovo zvezdništvo
in se pustil voditi do velikih nebesnih izkušenj.
In…
Lahko bi jo rezal z nožem.
Moj oče in Harry sta neverjetna prijatelja.
Skupaj sta že
od zgodnjih let Ameriškega črnskega teatra.
Bila sta najboljša prijatelja,
občasno pa sta se zelo sprla.
Bila sta kot zakonski par.
Razideta se. Ločita se in spet poročita.
-Občasno se ne strinjava. -Ja.
To ni šala. Občasno se ne strinjava
glede različnih stvari.
Vendar se poslušava.
V 26 letih sem se od njega veliko naučil.
Domnevam, da tudi on od mene.
Umetnika sva. Oba imava močen ego.
Povej jim, ljubi.
Imel sem 18 let in prišel iz Birdlanda
ter zagledal Sidneyja, Harryja Belafonteja in Marlona Branda.
Oh, to je bila zgodovina. Zgodovina.
Bili smo divji. Takrat so bili vsi divji.
Imeli so se radi in prepirali so se.
Zbližali so se in ostali so si blizu.
In skupaj delali.
Igrali so nestrpnost drug do drugega.
To še vedno počno.
Igrali smo v Days of Our Youth.
Sidney Poitier je bil moja zamenjava. Delali smo zastonj.
Imel sem službo.
Bil sem hišniški pomočnik.
Nekega večera so nastopali.
Harry je imel glavno vlogo in bi moral na oder.
Takrat je delal tudi kot smetar.
Poklicali so ga v službo.
Zato ga je zamenjal moj oče.
Tistega večera je bil v občinstvu broadwayski producent,
ki je iskal igralca za Lizistrato.
Najel je mojega očeta.
Mislim, da je bil Harry zelo jezen.
20th Century Fox je na vzhod poslal iskalce talentov
na lov za igralcem.
Videli so Sidneyja.
Šel je v Kalifornijo, poskusno so ga posneli, ostalo pa je zgodovina.
Vsakič, ko dobi vlogo, ga opomnim,
da se lahko za kariero zahvali smetem.
Če vam ne bi šlo dobro, bi bili lahko zaradi tega zagrenjeni.
Dobro mi gre in zagrenjen sem.
-Živjo, Lefty. -Živjo, Luth.
Kako si? Iskal sem te.
BREZ IZHODA
Kariero sem začel z Joejem Mankiewiczem.
-Živjo, Brooks. -Dober večer.
Hotel je posneti film o ameriških črncih.
Bil je zelo zanimiv film. Prvi te vrste.
Igral sem mladega črnskega zdravnika v losangeleški bolnišnici.
Sem dr. Brooks.
Rekli so, da boste tu.
Eksplozivna zadeva.
Nočem njega, ampak belca.
Ugasnili bomo luči. Ne boš opazil razlike.
-Nimam nobenih pravic? -Ne!
V tej branži so bili ljudje,
ki niso imeli poguma,
da bi posneli tak film o črncih.
Obstajal je vzorec,
kjer so črnce upodobili na najbolj nespoštljiv način.
Vem, da lahko pire krompir jem brez noža…
-Dovolj neumnosti! -Jaz…
To so bila 40-ta, ko si moral biti smešen, če si hotel igrati v filmih.
Stepin Fetchit.
Mantan Moreland.
Oh, g. Bill, res moram? Lahko ostanem z vami?
Ne. To bi bil slab zgled drugim služabnikom.
Zagotovo.
To so bile črnske zvezde tistega časa.
Če nisi smešen, ne boš igral.
Mantan Moreland, Stepin Fetchit in Hattie McDaniel.
Ko sem začel, sem vedel, kako boleče je bilo
zanje govoriti nekatere besede in se obnašati na določen način.
Jeff, takega lenuha še nisem videl.
G. Frank, nisem len. Samo sproščam se.
Hollywood je bil res neobčutljiv kraj,
ko je šlo za črnce.
Ne puščaj me tu.
Hattie McDaniel je bila l. 1939 nominiranka in dobitnica oskarja.
Vedela sem, da ni smela v hotele in podobno.
Ker je služkinjo igrala
tako zelo dobro,
so od njej podobnih v resnici želeli samo to.
Hvala.
Sidney ni nikoli dobil "ponižne" vloge.
Nikoli ni povesil oči.
Nikoli sklonil glave.
Nikoli ni rekel česa smešnega.
Gledate moškega v svetu,
kjer nima veliko povedati.
V resnici pa je imel.
Vsakič ko v bolnišnici nekdo umre, nekdo zavpije "umor".
Ni isto, ko to zavpijejo meni.
Mora biti. Zdravnik si.
Ne vpijejo na zdravnika, ampak na črnuha.
Ko je prišel na platno, so se filmi spremenili.
Veste?
Takega črnca še nisem videl.
Ja.
Utrl je pot nečemu brez primere.
Imel sem motivacijo.
Izhajal sem iz zelo zelo revne družine.
Iz revne, neizobražene družine s Karibov.
V očeh moje revne, neizobražene družine s Karibov je bila Amerika kraj,
kjer se na ulici spotikaš ob zlato.
Ko si ga nekaj zbral, si del poslal domov.
In ker zlata domov nisem mogel poslati,
sem razvil grozen, nevrotičen odnos do doma.
Odrezal sem ga.
Nisem jim pisal, ker nisem imel česa dati v kuverto.
Do staršev goji globoko ljubezen in spoštovanje.
Bremenilo ga je, ker je osem let preživel stran od njih.
Starše sem videl prvič po osmih letih.
Družina se je zbrala v gledališču v Nassau,
da bi videli moj prvi film z naslovom Brez izhoda.
Ja, zelo je pomembno.
Moja starša sta takrat prvič videla film.
Zanju je bilo to kot fantazija, sanje.
Ne vem, ali sta razumela ozadje.
Bila sta povsem očarana.
Govorila sta: "To je moj otrok!" in podobno.
Po tem začetnem uspehu sem se vrnil v Harlem pomivat posodo.
Kljub vrnitvi v stare tirnice,
sem imel zaupanje vase in prihodnost.
Dovolj obojega, da sem se poročil z lepo mladenko Juanito…
29. APRIL 1950
…in poskušal živeti naprej.
Kmalu se nama je rodil prvi otrok,
drugi pa je bil na poti.
Moja mama je bila velika optimistka,
oče pa malo pesimista.
Toda njen optimizem je prevladal.
Očaran je bil nad tem, kako dobro je znala oceniti ljudi.
Njena brezpogojna ljubezen do ljudi
je spodbudila njegovo domišljijo.
Bila sem edino dekle in edina črnka
v svojem letniku na univerzi Columbia.
Dve stvari mi torej nista bili v prid.
Napisala sem esej
o rasizmu v Združenih državah.
Vprašali so me, od kod mi te ideje.
Rekla sem, da od ljudi, ki so to doživeli.
Ko sem spoznala Sidneyja, je zaključil samo tri razrede.
Vedno je bil na lovu za znanjem.
Vedeti je hotel vse,
kar se je dalo.
Ves čas sem mu predajala znanje
o stvareh, za katere sem mislila, da jih ne ve
in da bi mu prišle prav.
Potem bi lahko začel čutiti in se odzivati
na ponujene filme.
Rekla sem, da ni vse v denarju.
Ponudili so mu vlogo. Mislim, da je bil Marty Baum.
HČERKA
Zavrnil jo je.
Marty Baum je rekel: "Oprosti, ne razumem.
Zaslužil boš več kot zdaj v enem letu."
Moja druga hčerka je bila na poti.
Moj drugi otrok.
Nisem imel denarja.
Igrati bi moral hišnika.
S tem ni nič narobe,
toda scenarij je predvidel umor.
Morilci oziroma ljudje, ki so vedeli za umor,
ali pa so bili povezani z morilci,
so menili, da sem bil jaz, hišnik, priča umoru.
V zgodbi umorijo hišnikovo hčerko,
hišnik pa nima možnosti, da bi izrazil svoje občutke o tem,
da so truplo njegove hčerke odvrgli na travnik.
Scenarija ne bodo spremenili in mu omogočili odziv na to.
Rekel je:
"Reginald Poitier ne bi nikoli dovolil,
da bi njegovega otroka odvrgli na travnik
in da bi moral o tem molčati."
Želel je, da bi vse, kar počne…
HČERKA
…odražalo njegovega očeta.
Dejal je, da ko je zagledal
svoje ime na platnu ali panoju,
to ni bilo njegovo ime, ampak očetovo.
Tega ne morem igrati,
če sem sin človeka, za katerega verjamem, da sem.
Tega ne morem igrati,
če je moja mati tista, za katero mislim, da je bila.
Vlogo je zavrnil.
Zavrnil jo je in vzel posojilo,
da je lahko plačal za porod.
Naredil je, kar je moral…
HČERKA
…pa ne zaradi pričakovanj ljudi,
ampak zaradi pričakovanj, ki jih je imel do sebe.
Moja zvestoba vrednotam je zasluga moje matere.
In mojega očeta.
Najprej se skloniš in potem skriješ.
Hladna vojna je po 2. svetovni vojni v Ameriki
sprožila paranojo pred komunizmom…
AVTOR, ZGODOVINAR
…kar je vplivalo na vsa področja ameriškega življenja.
Komunistično podzemlje je svoje agente usmerjalo,
da se infiltrirajo v Hollywood
in storijo vse, da bi zastrupili filmsko platno.
Sovražniki so! Niso Američani.
-Homoseksualci so. -Tako je!
-Komunisti so! -Tako je!
Komunisti so!
Četudi bi bil v vladi samo en komunist,
bi bil en komunist preveč.
Tega obdobja se spomnim, ker sem se ravno vpisal
na univerzo Howard.
McCarthyjeva zaslišanja sem gledal
na prvi televiziji, ki sem jo videl,
in sicer v študentskem domu.
Bilo je srhljivo.
Zahteva po prisegi zvestobe
postaja vse bolj razširjena v vladi
in po vsej državi.
Naredili so seznam potencialnih komunistov in njihovih simpatizerjev.
Marsikomu ni uspelo skozi vse to, recimo Paulu Robesonu.
Ste iz Moskve prišli še vedno zaprisežen komunist?
Kako pa vi veste, da sem komunist?
-Nihče drug ne ve. -Pa ste?
-Vprašanje mi ni všeč. -Prosim?
Lahko vprašate drugače?
Paul Robeson je bil pomembna
afroameriška kulturna figura v 30-ih letih prejšnjega stoletja.
Bil je na vrhu sveta črnske zabave,
katerega del so postajali ljudje, kot Sidney Poitier in Harry Belafonte.
Paula Robesona sta občudovala.
Vanj so dvomili,
ker je podpiral proletariat.
"Ja, ampak komunisti so." In?
Robeson je postal zanimiva dilema
za Poitierja in Belafonteja.
Na kateri strani se boš boril?
Robeson je bil na črni listi, pa ne le to.
Ko bi lahko odšel delat v Evropo, mu je ameriška vlada vzela potni list.
Ljudje so se tako močno borili za svobodo,
da so si jo vzeli, če jim ni bila dana.
Sidney je videl, kako so bili do Robesona nespoštljivi
in ga trpinčili.
Ko si priča nečemu takemu,
si postaviš cilj.
Osredotoči se, Santini.
Saj sem.
ŠOLSKA DŽUNGLA
Miller, pridi sem. Rad bi se pogovoril.
Kakšen film je bil Šolska džungla?
Priseči ste morali.
-Večkrat. -Zakaj?
Predvsem zato, ker sem poznal Paula Robesona
in ga občudoval.
To je bilo dovolj, da sem bil sumljiv.
Ne bodite skromni, Miller.
Veste, da ste pametnejši od drugih fantov.
-Jaz? -Ja.
Vsak razred potrebuje vodjo.
Poitier se je pojavil v Counterattacku,
v konservativni publikaciji,
ki je preiskovala levičarske povezave ljudi iz ameriškega javnega življenja.
Očitno je, da je nekdo v 50-ih Poitierja pozorno spremljal.
V tistem času sta politika in film
zahtevala, da si za delovni angažma
moral biti v zelo dobrih odnosih
s silami, ki so ljudi postavljale na črno listo.
Rekli ste ne.
Pojdimo, pametnjakovič.
Čakaj. Name je mislil.
Ogrozil boš svojo kariero in vse drugo.
Nekaterim stvarem moraš reči ne.
Moja integriteta je bila pomembnejša od igranja s politiko.
Pogumno. Ko je bilo vse na kocki,
bi zlahka prišel na črno listo.
Samo predstavljam si lahko, kako je bilo takrat izraziti svoje mnenje.
Od vseh očetovih naukov
sem si najbolj zapomnil tistega o vrednosti človeka.
Njegova vrednost se meri po tem, kako je poskrbel za otroke.
To se mi je vtisnilo v možgane.
Nisem vedel, kaj naprej,
toda neuspeh ni prišel v poštev.
Takrat me je poklical Richard Brooks
za vlogo v filmu Something of Value v Keniji.
Takrat je moja kariera zacvetela.
Sem si rekel, da se ta država prebuja
in ugotavlja, da so določene spremembe neizogibne?
Ne, nisem.
V hipu, ko črnuharski otrok stopi v šolo,
mora vsak spodoben, pošten, ljubeč starš
svojega belega otroka izpisati iz te slabe šole.
To je bila Amerika leta 1950,
Amerika, v kateri o taki karieri nisi mogel niti sanjati.
V filmski zgodovini se to še ni zgodilo.
Črnec v glavni vlogi.
BEG V VERIGAH
Slišal si ga, črnuh. Zdaj pa utihni.
REŽIJA
Še enkrat mi reci črnuh, Joker, in ubil te bom.
Kar daj.
Pazi!
Menila sem, da med Judi in črnci obstaja močna povezava.
Ko sem videla film Beg v verigah, Tonyja Curtisa kot Juda
in Sidneyja Poitierja, ki je bil črn…
Izžareval je pridih ljudi v okovih.
To imamo v svoji DNK.
Beg v verigah je prvi film, ki sem ga gledala.
Naredil je velik vtis.
Še danes se ga spomnim reči Tonyju Curtisu:
"Igla se je zapičila vame. Ne kliči me 'fant'."
Ja, igla se je zapičila vame.
Joker, ne kliči me "fant".
Prvič sem videla
črnca uveljaviti svojo moč in zahtevati spoštovanje
od belca na filmu.
V trenutku, ko v filmu Sidney sprejme odločitev…
da žrtvuje morebitno svobodo…
Daj!
Ne morem!
…da reši belega prijatelja…
…je nekaj, kar črnci še vedno ne marajo in ne verjamejo v to.
To je čaroben črnski moment,
ko črnski stranski igralec pomaga belcu.
Beg v verigah je eden najboljših primerov,
ko črnski lik žrtvuje svojo dobrobit,
nekaj tvega
ali pa se potrudi,
da bi belemu liku pomagal v težavah.
To je bil v hollywoodskem pripovedništvu dolga leta pomembna prispodoba.
To je bil način,
da so pokazali človečnost in empatijo črncev,
čeprav so imeli svoje težave.
Črnci pa so na to gledali: "Ti ljudje so barabe."
Za hip sem se vprašal,
kaj bi jaz naredil.
Najbrž bi tudi jaz skočil.
Skupaj sva bila priklenjena.
Ne bom te pustil samega.
Gledali smo Jamesa Baldwina.
Rekel je: "Beg v verigah? Belskemu srednjemu razredu je bilo všeč,
v Uptownu, v črnski skupnosti
pa so kričali: 'Vrni se na vlak, bedak!'"
Kaj pravite na to?
Nič.
Takrat je bil to revolucionaren film.
-Ja. -Veste?
Še danes velja za revolucionaren film.
V redu sva, Joker.
Ja.
Beg v verigah je bil film,
ki je pomagal ustoličiti Poitierja, kot ga poznamo,
torej kot izjemno vplivnega igralca.
Njuni imeni sta bili zapisani nad naslovom filma,
kar je pomenilo, da si postal pravi hollywoodski igralec.
Moj oče in Tony Curtis sta bila nominirana za oskarja.
Po Hattie McDaniel je bil črnec prvič nominiran za oskarja.
Da je oče domov prišel s plaketo
o nominaciji, ki jo je lahko obesil na zid,
mu je ogromno pomenilo.
Medijska pozornost,
članki, naslovnice…
Bil je na naslovnici revije Ebony. Postal je zvezda.
Lep je bil na mnogo načinov.
Kdo še ima tak nasmeh?
Morda samo še Brando.
Del Sidneyjeve lepote je v tem,
da je kot hodeča jorubska maska.
Kot beninski bron.
Kot skulptura je.
Bil je prečudovit.
Hotela sem se poročiti z njim. Razumete?
Bil je moj ideal popolnega črnskega moškega.
Sidney je imel prepričanje.
Razumel je pomen in moč podobe.
Ljudi sem videla jokati.
Ženske so omedlevale.
Tudi njihovi možje.
V njegovi prisotnosti so se vsi topili.
Bil je zelo eleganten in postaven.
Bil je "vau", in filmske zvezde morajo biti take.
ROZINA POD SONCEM
Rozino pod soncem sem posnel l. 1959. Sidneyja sem dobro spoznal.
Dobro sva se spoznala.
Vsak črnec je prebral Rozino pod soncem,
kajti to je ena od iger,
ki jo moraš prebrati v šoli.
Sidney mi je kupil plašč iz norke.
Rekla sem, da ga ne potrebujem.
"Hočem samo…"
Vrnila sem ga v trgovino, dobila denar
in ga vložila v Rozino pod soncem.
Bila sem večinski vlagatelj
v igro, v kateri je igral na Broadwayu.
Na Broadwayu sem že nastopal.
Nisem vedel, ali bo dobro ali slabo. Občutek je bil dober.
Ko se je po prvem dejanju zavesa spustila,
ni bilo slišati niti šuma.
Pomislili smo na neuspeh.
Ko smo prišli do drugega odmora,
je bilo občinstvo že tako udeleženo, da je bilo na koncu predstave
slišati…
Vdih in krik "Bravo"!
Bilo je izjemno.
Vedel sem, da je igralstvo moja usoda,
ko je na otvoritvenem večeru v New Yorku padla zavesa.
Po vseh dvomih, ki so se nakopičili
od tistega naključnega srečanja
med mano in tistim gospodom v Ameriškem črnskem teatru,
ko me je napodil in zaloputnil vrata,
sem tistega večera z gotovostjo vedel,
da sem se uradno seznanil s svojim pravim poklicem.
Bil sem igralec.
ROZINA POD SONCEM
Načrte imam.
Imam načrte, ki bodo mesto postavili na glavo.
Razumeš?
Film je igro predstavil veliko širšemu občinstvu.
Bila je Poitierjeva najbolj energična igra.
In ni naključje, da je vloga, ki jo je napisal Afroameričan
v času gibanja za državljanske pravice, v nasprotju s številnimi vlogami,
ki so jih napisali belci, moški, liberalni scenaristi.
Lorraine Hansberry je izkoristila črnsko izkušnjo,
česar drugi hollywoodski scenaristi niso mogli.
-Vem, da si zaposlen fantè. -Walter, prosim.
Nihče ni bolj zaposlen od črnskih študentov
s priponkami bratovščine in belimi čevlji.
Oh, Wally.
Videvam te s knjigami pod pazduho,
ko hodiš na predavanja.
Kaj se tam učiš? S čim ti polnijo glavo?
Zgornja meja možnosti, ki so jih imeli črnci,
posebej pa agresivni mladi črnci v tistem času…
Tam je bilo in to je poosebljal.
Ni velike razlike med Sidneyjem v Rozini pod soncem
in otroki v Fantje iz soseščine.
Poln si grenkobe.
Ti nisi zagrenjen?
Se ti ne zdi, da imamo zelo omejene možnosti?
Govorim…
Zagrenjen?
Vulkan sem, velikan, obkrožen z mravljami.
Z mravljami, ki ne vedo, o čem govorim. Razumeš?
Umetnost je ustvariti trenutek, vedeti, kaj boš storil,
vedeti, kje bo kamera, in se naučiti vseh gibov.
Vse je preštudiral.
Težko je ne oponašati tega moškega.
PARIŠKI BLUES
REŽIJA
Sidneyja sem spoznal,
ko sem bil zelo mlad,
saj je hodil z mojo teto Diahann.
Imel sem pet let.
Za to zvezo sem izvedel,
ko sem bil precej starejši in prebral Sidneyjevo knjigo,
kajti teta Diahann takrat o tem ni hotela govoriti.
Ko sem bil starejši, sem slišal pogovore, ki so bili takrat zame že primernejši.
Presenečen sem bil, ker nisem vedel, da je bilo tako.
Bilo je zelo čustveno.
-Lep si. -Res?
Ja.
Zaradi tebe se počutim lepo.
S tabo se ne počutim povprečna.
Počutim se zelo posebna.
To je zelo seksi film.
Črno-bela tehnika je fantastična.
Pariz je čudovit.
V džezovskih jamah ste.
Igra Paul Newman.
In moja teta Diahann,
ki je najlepša ženska v tem filmu.
Z Diahann Carroll sta eden najlepših parov v zgodovini kinematografije.
V trenčkotih
se sprehajata po nočnem Parizu.
Pogovarjata se o gibanju za državljanske pravice in ljubezni.
Nekaj časa ostani v Parizu. Pojdi nekam na kosilo, ne da bi te zaradi tega gnjavili.
Nekega dne se boš zazrla čez ocean in si rekla: "Kdo to potrebuje?"
Poitier je postajal simbol celotne države,
hkrati pa se je soočal z osebno krizo.
Po eni strani je čutil močno povezanost in ljubezen do Diahann Carroll,
ki jo je pogrešal v zakonu.
Po drugi strani je bil oče.
Njegov oče, Reginald Poitier, ga je učil,
da je moški vreden toliko, kolikor poskrbi za družino.
Se je tem vrednotam zaradi avanture odpovedal?
Ne morem te pustiti oditi.
Potem pa pojdi z mano.
Ob koncu snemanja Pariškega bluesa
sta bila oba zmedena.
Nista vedela, kaj naprej,
ali bosta ostala skupaj,
kaj narediti z njunima zakonoma.
Bil je zaposlen in rekel je, da mora iti.
Ni mogel ostati… v hiši.
Potreboval je stanovanje, da bo lahko pisal.
Zdaj je pisal.
Izkazalo se je,
da je šlo za nekaj drugega,
ne pa za tisto, kar je rekel.
Gibanje Svoboda zdaj, poslušajte.
Prebivalce prosimo, da pridejo v Washington.
Z letalom, avtom, avtobusom.
Kakorkoli lahko.
PRIHAJAJO OD VSEPOVSOD
Črnci hočejo vse, kar imajo tudi belci.
Vse njihove pravice.
Svoboda!
POHOD V WASHINGTON 1963
Namen pohoda je izraziti podporo
Kennedyjevemu zakonu o državljanskih pravicah.
Do avgusta 1963 smo bili južnjaško črnsko gibanje.
Ni šlo le za dr. Kingove sanje
o Afroameričanih na jugu,
ampak je šlo tudi za prisotnost hollywoodskih zvezd.
Harry in Sidney Poitier sta iz tega naredila globalni dogodek.
Še preden je Martin Luther King spregovoril.
Dr. King ni poznal Marlona Branda.
Ni poznal Paula Newmana.
Hollywoodske zvezde so se udeležile gibanja dr. Kinga.
Bila je Sidneyjeva in Harryjeva zasluga. To je povezava.
Že ves dan opažam,
v vseh govorih in na plakatih,
ponavljajočo se besedo "zdaj, zdaj, zdaj".
-Vztrajno. -Zdaj!
Nuja, ki je bila danes očitna, v meni vre že vsa ta leta.
Vsa leta, odkar sem odrasel.
Boj za državljanske pravice me je začel zanimati zaradi nuje po preživetju.
Zanimati me je začelo že pred leti,
a nikoli tako intenzivno kot danes.
Gospodje, čas je…
Sidneyjev aktivizem me ni le očaral,
ampak tudi navdihnil,
kajti če on zmore, zmorem tudi jaz. Na svoj način.
Najti moram svoj način, vsekakor pa zmorem.
"Pravico imam in uporabil jo bom."
Na poti mu je stala vrsta ovir.
Vedel je, da bodo ljudje obtožujoči: "Od kod ti pravica govoriti?"
Ni pošteno. Imel je pravico in pravico jo je imel uporabiti.
Zaslužil si jo je.
Če si zgolj igralec, še ne pomeni, da ne smeš govoriti.
Povprečen Američan me na žalost
ni mogel razumeti.
Včasih sem bil zaradi tega jezen,
ker sem mislil, da ne bom mogel spremeniti
obnašanja do črncev.
Hollywood takrat še ni bil pripravljen
na več kot eno črnsko zvezdo.
Obstajala je ena črnska zvezda in drugi črnski igralci.
Večinoma je bila to zelo konservativna industrija,
ki jo je bilo treba potegniti v sedanjost, in dolgo je trajalo.
Nihče ne vzgaja
novega Sidneyja Poitierja. Razumete?
Sidney je kot kompleks.
Kompleksnost Sidneyja Poitierja. Kot matrica je.
Glede na to, kako rasizem deluje,
lahko to primerjamo s Highlanderjem.
Imamo Sidneyja.
Zakaj potrebujemo še druge črnce?
Bil je borec za raso, ki je za vse druge vodil vojsko,
in razumel, da ga ne opredeljuje barva polti.
Tega ni govoril zaradi odpora ali ker bi hotel razlagati.
Bilo je dejstvo.
V nas in okoli nas je toliko stvari,
ki so bile ključnega pomena za nekatere moje poteze
in odločitve.
Nekatere od teh odločitev niso bile
samo odraz mojega gledanja na tablo z dosežki, rekoč:
"To bi moral narediti. To nameravam narediti."
Ne. Živiš v skladu
z vrednotami, ki te ženejo.
LILIJE S POLJA
REŽIJA
Lilije s polja je nizkoproračunski film,
skromna zgodba o temnopoltem mojstru,
ki prispe na ameriški jugozahod v nunski samostan
in jim pomaga zgraditi cerkev.
Bog je dober. Poslal mi je močnega moškega.
Ni mi rekel, da me bo kam poslal.
Samo mimo sem šel.
Leta 1963 sem bil star šest let.
Rekel sem: "Sidney, pojdi. Zakaj se ukvarjaš z njimi?"
"Sedi v avto." Bil sem…
Tako sem razmišljal kot šestletnik.
Rekel je, da mu ne morejo plačati veliko in da ničesar ne ponujajo.
Rekla sem: "Sidney, veš kaj naredi?
Ne posnemi filma za plačo,
ampak kot solastnik."
Rekel je, da na to ni pomislil, jaz pa, naj pomisli.
Vlogo so najprej ponudili Belafonteju.
Zavrnil je, rekoč:
"Ta človek ni povezan s širšim svetom."
Obupen film. Obupen.
BELAFONTEJEV GLAS
Najslabši scenarij.
Dramatično sem ga zavrnil.
Sidney Poitier pa je vlogo sprejel.
Odlično je odigral.
Harry je tudi pel. Imel je še eno kariero.
Harryju je šlo dobro.
Lahko si je privoščil zavrniti vlogo.
Stvari zavračaš, ko nimaš kredita za hišo.
Nočem ga omalovaževati, ampak Harry si je popeval Day-o.
Okej?
Ko smo snemali Pozdravljena, Dolly!
sem na Broadwayu igral s Pearl Bailey.
Če je bil v občinstvu nekdo znan,
ga je povabila na oder.
In peli so…
Tudi Sidneyja je povabila na oder.
Rekla je: "Pridi, Sidney. Dajva."
Odgovoril je: "Ne znam peti."
Pa dajmo.
Rekla je: "Kaj pa govoriš?
Slišala sem te peti v filmu Lilije s polja."
Rekel je, da je pel nekdo drug.
Zdaj pa ve.
Ta nizkoproračunski film si je sčasoma pridobil občinstvo.
Odraža določeno vzdušje v državi.
Še posebej sta bila cenjena Poitierjev lik Homer Smith
in Poitierjeva igra.
Zelo prikupen slog, ki ga je vnesel v film.
Pričaral je pravo vzdušje.
Šlo je za ljubeč, čudovit, spodbuden lik,
katerega odsev je mogoče najti
pri večini vseh ljudi.
PODELITEV OSKARJEV 1964
Pomemben hollywoodski večer.
Svetovna prestolnica zabave že 36-ič
nagrajuje vrhunske umetnike in dosežke
s podelitvijo prestižnih oskarjev.
Bila sem desetletnica iz Milwaukeeja.
Gledala sem podelitev oskarjev,
ljudi, ki so prihajali z limuzinami, in vse ostalo.
Vsakič, ko sem na ekranu uzrla črnca,
sem stekla k telefonu in govorila:
"Temnopolti so gor, temnopolti so gor!
Temnopolti. Prižgi TV."
Vse sem zamudila.
Nominirani za najboljšega igralca
so Albert Finney v Tomu Jonesu,
Richard Harris v This Sporting Life,
Rex Harrison v Kleopatri,
Paul Newman v Hudu
in Sidney Poitier v Lilije s polja.
Oskarja prejme Sidney Poitier za Lilije s polja.
Ko sem zaslišal svoje ime, sem skočil in vzkliknil:
"Zmagal sem, zmagal sem!"
Nisem si mogel pomagati.
Bil je izraz lastnega jaza,
pa tudi izraz nečesa,
kar je pripadalo veliko ljudem.
Si predstavljate?
To je bilo pred zakonom o državljanskih pravicah.
Si predstavljate šok v dvorani?
Si predstavljate veselje, čarobnost
in nekaj prečudovitega v tistem trenutku,
kar je preseglo vse drugo, kar se je dogajalo v črnski skupnosti.
G. Poitier je prvi temnopolti dobitnik te visoke nagrade,
razglasitev pa je občinstvo toplo sprejelo.
Bila je prelomnica,
resnična prelomnica
v Hollywoodu, ki se je odločil,
da temnopolte prikaže
v čisto drugačni luči.
Ker je do tega trenutka vodila dolga pot,
sem seveda dolžnik
velikemu številu ljudi.
Zame je bil veliko črnsko upanje.
Takrat je zame postal veliko črnsko upanje.
Pomislila sem,
da če se to lahko zgodi črncu,
le kaj se lahko zgodi meni.
Lahko se vam samo iskreno zahvalim.
Uspelo mu je za mnoge,
ne le za tiste, ki smo prišli za njim,
ampak tudi za njegove starše in stare starše, pa vse do suženjstva.
Predstavljajte si njihove občutke.
NASSAU, BAHAMI 1964
Da si postal prvi črnec, Bahamec,
ki je dobil oskarja
v času, ko je bilo to skorajda nemogoče,
si moral biti stokrat boljši od vseh drugih.
Za tisti čas je bilo to izjemno,
pa ne zato, ker sem bil tako dober in kreposten,
kajti nisem bil.
Toda v sebi sem naprej nosil nekaj,
kar je bilo v moji mami,
kar je naredila, da sem preživel.
Niso pričakovali, da bom preživel.
Po rojstvu. Rodil sem se dva meseca prezgodaj.
Moj oče je naslednje jutro odšel iz hiše,
ko so vsi prisotni izrazili mnenje,
vključno z babico, da ne bom preživel.
Vrnil se je s škatlo za čevlje.
In…
pripravljali so se, da me pokopljejo.
No, mama se ni strinjala.
Rekla je: "Ne, tega ne smeš."
Odšla je iz hiše
in hodila povsod, kjer je menila, da bo našla podporo.
Šla je mimo vedeževalkine hiše.
Rekla je, da ima novorojenca,
ki se je prezgodaj rodil,
in da naj ji pove kaj o njem.
Vedeževalka je zaprla oči, obraz ji je začel trzati.
Za vekami so se ji oči obračale sem ter tja.
Nenadoma je vedeževalka odprla oči
in rekla: "Ne skrbi za sina.
Preživel bo.
Potoval bo po vsem svetu.
Bogat bo in slaven."
In da bom njeno ime ponesel po vsem svetu.
Vse, kar je napovedala…
sem doživel.
NBC News predstavlja Chaneyja, Goodmana, Schwernerja.
Posebno poročilo o aktivistih za državljanske pravice,
ki jih pogrešajo v Misisipiju.
James Chaney, Andrew Goodman in Michael Schwerner
so šli v Misisipi pomagati registrirati črnce kot volivce.
Takrat sem se vključil v gibanje.
Ravno sem stopil s tovornjaka.
Razen Goodmana sem poznal vse.
Bili so učitelji.
Ljudem so razlagali, kaj so volitve
in kako voliti, ker tega nismo vedeli.
Bilo je, kot bi nas učili ameriških sanj.
Volite, odločitev je vaša.
Ne volite in odločitev je njihova.
Ne pozabite voliti, odločitev je vaša.
Nekoč se vam je na jugu zgodilo nekaj srhljivega.
Slišal sem nejasne podrobnosti. Lahko…
Te zgodbe še niste povedali.
S Sidneyjem sva prijatelja že 26 let.
Mislim, da naju nobena druga izkušnja
ni tako zelo povezala.
Poklical me je prijatelj Belafonte in me prosil,
naj grem z njim v Misisipi.
"Gibanju za državljanske pravice morava odnesti denar."
Skupina na tistem območju
je nujno potrebovala denarno pomoč.
V Misisipiju bomo vsakogar spoštljivo obravnavali.
Vsakogar, ki pride sem, če le ne bo
kršil naših zakonov.
Podnevi in ponoči smo dobivali telefonske klice z grožnjami.
Belafonteja in Poitierja so hoteli ubiti.
Rekli so:
"Črnuhe, ki bodo prišli v Greenwood, bomo ubili."
Domneval sem, da bova zaradi moje povezave z Bobbyjem Kennedyjem,
klica na pravosodno ministrstvo,
kamor smo sporočili, kam odhajam,
dobila zvezno zaščito.
Ko sva prišla tja,
ni bilo sledu o zveznih policijskih uradnikih ali zaščiti.
Čakala sta naju dva avtomobila,
eden za naju in rezervno vozilo.
Tega avta ni hotel voziti nihče.
Rekel sem, da bom jaz.
Po rokovanjih in pozdravih
so prtljago naložili v moj avto.
Poitier in Belafonte
sta bila v prvem avtu.
Ko sva sedala v avto, je nekdo rekel: "Tam sta."
Prižgale so se luči. Videli smo, da so kukluksklanovci.
Hitro smo speljali.
Ko so nas poskušali dohiteti,
jim je tretji avto preprečeval, da bi ga prehiteli.
Zaleteli so se v zadnji del avta.
Pomislil sem: "Ne dovoli, da gredo mimo."
Nenehno so se zaletavali v avto za nami,
da bi ga izrinili s ceste in prišli do naju.
Za nobeno ceno jim ne dovoli mimo.
Če me ustrelijo od zadaj, bom pač tako umrl.
Nekaj kilometrov smo se tako zaletavali.
Ker niso mogli mimo mene, so se odpeljali.
V razpoložljive avtomobile so se nagnetli študenti,
prišli na avtocesto
in naju z denarjem pospremili v Greenwood.
Varno sva prispela.
Spominjalo je na svetopisemski prizor.
Ljudje so bili na drevesih.
Povsod na ulici se je gnetlo ljudi.
Do solz sem ganjen.
Videti ljudi na drevesih in v špirovcih
je bilo magično.
Ko so zagledali Poitierja,
so začeli peti pesem iz filma Lilije s polja,
"Amen."
Bilo je nekaj posebnega.
Vsako leto, marca in aprila,
začnejo časopisi pisati o tem, da nas čaka dolgo in vroče poletje.
Ropanje, umori in požigi nimajo nobene zveze z državljanskimi pravicami.
Dovolj imamo.
Belci nas ne bodo več preganjali od nikoder.
Resno mislimo.
Živo se spomnim, ko sem bil star deset let,
bilo je leta 1967, in to je bilo Sidneyjevo poletje.
Mama me je peljala gledat Gospodu z ljubeznijo,
V vročici noči, in Ugani, kdo pride na večerjo.
Imeli smo črnske filmske zvezde,
toda Sidney je bil prva resnična hollywoodska črnska zvezda.
Ljudje hodijo gledat filme Sidneyja Poitierja.
Tega prej ni bilo.
Tudi belci so hodili gledat filme Sidneyja Poitierja.
Še pomembneje je, da je bilo to v času
gibanja za državljanske pravice
in postal je vzornik.
Filmsko blagajno je v letih 1967 in 1968 najbolj polnil črnec.
Bil je v središču pozornosti dogajanj v državi takrat.
V VROČICI NOČI
Vstani, fant.
REŽIJA
Takoj!
Navdušen sem bil
nad njegovim dostojanstvom.
Film se igra z vašimi pričakovanji.
Tega ne boste prenašali.
Sprašujete pa se, kako dolgo bo on to prenašal,
preden eksplodira.
Zelo si samozavesten, kajne, Virgil?
"Virgil," hecno ime za črnuha
iz Filadelfije. Kako ti pravijo tam?
Pravijo mi gospod Tibbs.
"Pravijo mi gospod Tibbs."
Všeč mi je bilo, ker sem govorila v platno.
Občinstvo je bilo predvsem temnopolto.
Razlegel se je aplavz in bili so zelo živahni.
Znameniti prizor v rastlinjaku,
ko ga lastnik plantaže udari,
Sidney pa ga udari nazaj…
V kinodvorani leta 1967 je bil učinek izjemen.
Je bil g. Colbert sinoči okoli polnoči v tem rastlinjaku?
Zavladala je tišina.
Najglasnejša tišina, ki sem jo doživel v kinu.
Zaslišal si… Veste?
Ljudje so se spogledali.
Črncem se je zmešalo, ker tega še niso videli.
Na platnu se to še ni zgodilo.
Bil je nekaj posebnega.
Kaj boš storil?
Ne vem.
Veste, kaj smo naredili?
"To!"
V izvirnem scenariju sem ga samo zaničljivo pogledal,
prežet s svojimi ideali, in odšel.
Tako bi lahko odigral kakšen drug igralec,
jaz pa ne.
Dobro sem se še spomnil tistega večera v Miamiju,
ko so mi s pištolo merili v glavo.
Režiserju sem rekel, da moramo scenarij spremeniti.
Samo Sidney je to lahko izpeljal.
Bil je zvezda brez primere.
O tem ni bilo dvoma.
Neusmiljeno se je boril.
"Umakni se mi s poti."
Izkazalo se je,
da je bil to vrhunec filma.
Bil pa je tudi odsev tistega časa.
Govoril je o Ameriki, ko smo se lahko vsaj v filmih
spoprijeli z določeno stvarnostjo.
Govorili so,
da je klofuta odmevala po vsem svetu. Neponovljivo.
Izstrelilo ga je med zvezde.
Sidney se je v tistem trenutku zanimivo uskladil
z dogajanjem v prvih bojnih vrstah.
GOSPODU Z LJUBEZNIJO
REŽIJA
Videti črnca,
ki je učitelj in mentor tem otrokom…
Običajno je bil junak belec,
za temnopolte pa so bile rezervirane vloge zdraharjev.
To pa je zadevo postavilo na glavo.
Sedite.
Gospodu z ljubeznijo je bil moj najljubši film,
ker sem očeta videla reagirati tako,
kot je to počel z nami.
Ni učil le svojih otrok, ampak tudi vse druge.
Videla sem njega.
Vsi so videli igralca,
jaz pa sem videla očeta.
V razredu bomo vsi spoštovali določena pravila.
Klicali me boste "gospod" ali "g. Thackeray".
Dekleta boste naslavljali z "gospodična",
fante pa po priimkih.
Vedno pravim, da me spremljajo angeli,
saj imam izjemno srečo.
Bila sem umetnica, glasbenica.
Bila sem pevka, igrala pa nisem.
Ja.
Moja menedžerka je bila bistra.
Ko so me snubili za film,
je rekla: "Ja. In peti mora naslovno pesem."
Mislim…
Povezana sem bila
z zelo močnim sporočilom.
Šlo je samo za ljubezen.
Za črnska življenja.
Nič manj ni pomemben od belskih učencev.
Za življenje te šole je pomembnejši
od vseh, ki jih bodo v življenju srečali.
Imela sem veliko uspešnih plošč,
uspešnih tudi po tem filmu.
Toda ta izstopa,
ker ni šlo samo za pesem.
Šlo je za Sidneyja Poitierja in sporočilno vrednost filma.
Govor, govor!
Poudariti je treba,
da to niso bili filmi za črnce.
Narejeni so bili tako,
da se je on zelo zavedal zgodbe, ki jo je pripovedoval,
zavedal se je, kaj se dogaja z gibanjem,
posebej z gibanjem dr. Kinga.
Je nekakšen predhodnik množičnih medijev,
saj je dokazal, da so črnci ljudje.
Vsakič, ko lahko temnopoltost učlovečiš,
učlovečiš in normaliziraš,
svetu, ki je menil, da nismo ljudje,
to pomaga gibanju,
kajti za to je pravzaprav šlo.
Ljudem je pokazal našo človečnost.
REŽIJA
John Wade Prentice.
A ni čudovito ime?
John Wade…
Postala bom Joanna Prentice.
To je John.
Zelo me veseli.
Enako, ga. Drayton.
Ga. Drayton, zdravnik sem.
Upam, da ne zvenim arogantno,
ampak raje sedite, preden zlezete skupaj.
Misli, da boš omedlela, ker je črnec.
Stara sem bila 22 let, Sidney je bil prijazen,
jaz pa zelo naivna.
Ko sva posnela prizor s poljubom,
se mi to ni zdelo nič posebnega.
Snemalec je rekel: "Pripravljeni smo."
Ozrla sem se po studiu
in videla vse tiste mrke obraze.
Nisem vedela, zakaj.
Šele ko sem si šla
odstranit ličila, sem o tem povprašala maskerko.
Vprašala sem, kaj se je dogajalo v sobi.
Rekla je: "Zelo si naivna.
Res ne veš?"
Dejala sem: "Ne vem. Kaj je bilo?"
Za mnoge bova šokanten par.
Kajne, ga. Drayton?
Vem, kaj misliš.
Ljudje, ki niso bili udeleženi v kulturnih spopadih tistega časa,
zlahka neupravičeno prezrejo filme, kot je Ugani, kdo pride na večerjo,
in pozabijo, kako revolucionarni so bili
v kontekstu svojega časa.
Ta zveza se je zgodila prehitro.
Še sam si rekel.
Si pomislil, kaj bodo rekli ljudje?
V 16 ali 17 državah bi kršila zakon. Bila bi kriminalca.
Prizor iz Ugani, kdo pride na večerjo,
ko reče: "Ti sebe vidiš kot črnca, jaz pa se vidim kot moškega."
To označuje Sidneyja Poitierja.
Moj oče si.
Jaz sem tvoj sin in rad te imam.
Vedno sem te in vedno te bom.
Toda vidiš se kot črnca.
Jaz nase gledam kot na moškega.
To niti ni bila igra,
kajti tak v resnici je.
Imel se je za moškega.
Vsi trije filmi so dobro zaslužili.
V vseh je nosil belo srajco in kravato.
Takrat je postal gospod Sidney.
Pečat je pustil že v Lilijah s polja iz leta 1963.
Nenadoma ni samo časten, ampak tudi komercialno uspešen.
V tistem obdobju ameriške kinematografije je bilo to nekaj izjemnega.
Vprašal sem ga, ali ve, kaj bo snemal naprej.
Odgovoril je, da ne.
Rekel je: "To bo najbrž moj zadnji film."
Vprašala sem, zakaj.
"Ker temnopolti ljudje,
moji ljudje, mislijo, da sem stric Tom."
Družbeni tokovi so se hitro spreminjali
in v določenih črnskih skupnostih so se čedalje bolj obračali proti meni.
Kulturni val je dosegel vrh,
ko je New York Times objavil članek
z naslovom "Zakaj imajo belci tako radi Sidneyja Poitierja?".
"IMAMO SINDROM SIDNEYJA POITIERJA:
DOBER ČLOVEK V SVETU BELCEV."
Po mnenju nekaterih
sem bil stric Tom, celo hišni črnec,
ker sem igral vloge, ki niso ogrožale belskega občinstva,
saj sem igral plemenitega črnca, ki izpolnjuje belske liberalne fantazije.
"VENDAR OSTAJA NERESNIČEN, SAJ ŽE DVE DESETLETJI
PRAVZAPRAV IGRA ISTO VLOGO
STERILNEGA ENODIMENZIONALNEGA JUNAKA."
Sem umetnik, moški, Američan, moderen.
Marsikaj sem,
zato si želim, da bi…
…mi izkazali dolžno spoštovanje.
Ni lahko biti prvi.
Če moraš kot posameznik
predstavljati celotno raso,
greš po stopinjah Jackieja Robinsona.
Na svoja pleča prevzameš udarce za vso raso.
Tudi Sidney se je spopadal s stvarmi,
s katerimi se Denzlu ni bilo treba.
Ko upaš na dobro, bodi pripravljen tudi na slabo.
Bil je močen in pogumen.
Imel je široka pleča, a nositi je moral veliko težo.
Bil je pod pritiskom, da mora vse narediti prav.
Ne veš, kako to oceniti.
Toda Sidney je vedno posedoval dve meni najljubši kvaliteti.
Skromnost v svoji ustvarjalnosti in gracioznost v uspehu.
Ste čutili pritisk?
Težko ga ne čutiš.
Ves čas je prisoten.
Veš, da skupnost ljudi opazuje,
ali jih predstavljaš na način, ki si ga želijo,
ali si predstavnik
njihove podobe o sebi,
in ali naj te sprejmejo ali ne.
-Je bilo samotno? -"Samotno?"
Seveda je bilo samotno.
Samotno je bilo.
4. APRIL 1968
Vedo za Martina Luthra Kinga?
Imamo…
zelo žalostno novico.
Zelo žalostno novico za vse sonarodnjake
in ljudi po svetu, ki ljubijo mir.
Martina Luthra Kinga
so v Memphisu v Tennesseeju nocoj ubili.
NBC prekinja redni program
zaradi posebnega poročila.
Martina Luthra Kinga Jr. so v Memphisu v Tennesseeju nocoj ubili
s strelom v obraz, medtem ko je stal na balkonu svoje hotelske sobe.
Uro kasneje je v bolnišnici umrl.
Z avtobusom sem prišla domov v Pleasantville.
HČERKA
Oče je avtobus čakal
na koncu dovoza pri poštnem nabiralniku.
Stopil je gor
in zaradi svoje višine je komajda lahko stal.
Ozrl se je po vseh otrocih.
Rekel jim je nekaj splošnega:
"Velikega človeka…
so nam vzeli." Tako je povedal.
"Spoštovati moramo njegove velike besede,
da je treba z vsemi ravnati spoštljivo in dostojanstveno."
Otroci so bili osupli.
Gledali so ga kot boga.
Potem je očka rekel: "Dekleta, pojdimo.
Pojdimo domov."
Prah si
in v prah se povrneš.
Bogu se zahvaljujemo za vodjo,
ki je bil pripravljen umreti, ne pa ubijati.
Pisalo se je leto 1965, ko so Malcolma X ubili
v mošeji v Harlemu.
Pisalo se je leto 1968, ko so ubili Martina Luthra Kinga.
V judovsko-krščanski družbi je demokracija bolj krhka, kot si mislimo.
Skupaj nas drži le nekaj kulturnih niti.
Ena od njih je Sidney Poitier.
Uboj M. Luthra Kinga je na več načinov
sprožil novo obdobje v Poitierjevem poklicnem življenju,
pa tudi v osebnem.
V osebnem ni šlo toliko za zbeganost, kot pri večini Afroameričanov,
po uboju Martina Luthra Kinga,
ampak tudi za spor z najboljšim prijateljem H. Belafontejem.
Takoj po Kingovem umoru sta oba
sodelovala v debati, kako najbolje obeležiti spomin na Kinga.
Belafonte je hotel po Kingovem pogrebu veliki shod v Atlanti,
Poitier je bil proti, ker je menil, da bi to odvrnilo pozornost od Kinga.
To je sprožilo razkol in napetost med njima.
Za nekaj časa sta prekinila stike.
Oba sta zaverovana v svoj prav.
Lahko ponovim. Zelo sta zaverovana v svoj prav.
Nista se zadrževala.
Harry je želel svoji skupnosti omogočiti,
da bi žalovanje izrazila s praznovanjem.
Poitier pa je upravičeno mislil, da bo to odvrnilo pozornost.
To je neke vrste dokaz, koliko so morali ljudje razmišljati
po nepredvidenih in brutalnih dogodkih.
Bil je velik šok.
Za oba je bil to trenutek, ko sta ugotovila, da je nujna sprememba.
Najboljšega prijatelja je izgubil
v obdobju, ko je šlo marsikaj po zlu.
Z ženo sta se ločila.
Poskušal je nadaljevati zvezo z D. Carroll.
Velik del zapuščine mojega očeta so
lekcije, ki jih je dal svojim sinovom.
Ko sva se s prvo ženo ločila, so me ti nauki zelo bremenili.
Ta razhod je bil dolg in boleč za vse vpletene.
Moji mami ni bilo lahko
in to sem občutila bolj kot kaj drugega.
Nisem videla, kaj je preživljal moj oče,
videla pa sem njo.
Prijatelji so izbrali stran
in to je bilo zame boleče.
Oče je obdržal večino.
Ni bilo več tet in stricev,
pa botrov in boter.
To me žalosti,
ampak ljudem, ki so jo podpirali,
sem bila zelo hvaležna.
Zaljubljen sem bil v drugo žensko,
krivde, ki sem jo čutil,
pa ni moglo pozdraviti niti 11 let psihoterapije.
"Moja žena me ne razume dovolj,"
je bil moj klišejski odgovor.
Potem sem rekel, da je imela druga ženska svoj načrt.
Po vsaki kratki ločitvi
sva spet obnovila zvezo.
In… že dolgo pred dokončnim razhodom sva ugotovila,
da to ni zdrava zveza,
da ni zveza,
ki bi se lahko razvila v vsaj zelo dobro prijateljstvo.
Zanimivo je opazovati, kako hitro se lahko popkultura spremeni.
Od leta 1963 z Lilijami s polja pa do leta 1968
je bil človek, ki je narekoval podobo temnopoltega imidža.
Dogajata se dve stvari.
Gibanje Črna moč.
Govorimo o: "Povej na glas: črn sem in ponosen."
Imamo se za ljudi.
Afričani, Soul Train.
In žanr blaxploitation.
Jebi se! Spizdi.
Tisto, zaradi česar je bil revolucionaren
med leti 1967 in 1968,
je mimo, kajti prišla je nova generacija,
ki na ekranu seksa z belkami
in ki belce ne le klofuta, ampak tudi strelja.
Bistvo filmov tega žanra
je posvetiti belčkom.
Za to je šlo.
Žalostno je, da je črnsko občinstvo menilo,
da Sidney ni moderen.
S tem se ne strinjam,
a če se ozrete na črnsko občinstvo,
so množično hodili gledat filme o črnskih junakih.
Quincy Jones mi je priredil zabavo za 42. rojstni dan,
tam pa je bil tudi Sidney Poitier.
Šla sem dol in za vogal
ter ga zagledala.
Otrpnila sem, ker je bil to moj junak.
Vprašal me je, kako sem.
"Že dolgo si te želim spoznati."
Seveda so se mi zasolzile oči.
Rekla sem:
"Ne veste, koliko mi ta trenutek pomeni."
Takrat sem doživljala veliko napadov črnske skupnosti,
ker nisem bila dovolj črna in nisem imela dovolj oddaj o črncih.
Na tisti zabavi me je posedel v kot
in rekel:
"Težko je uresničevati sanje drugih,
zato se raje oprimi svojih sanj.
Če boš temu zvesta,
šteje samo to."
V tistem trenutku se mi je življenje spremenilo.
Povedal mi je, kaj se je zgodilo njemu.
"Je Sidney Poitier dovolj črn?
Je dovolj dober? Res predstavlja to, kar hočemo?"
In da ga je to za nekaj časa
zelo potrlo.
Za vsak film poskuša sprejeti najboljšo odločitev,
ki temelji na tem, da je sin Reginalda in Evelyn Poitier.
Če te tako napadejo,
je to napad na vaš značaj,
na vaše bistvo, na vaše vrednote,
na vašo vrednost kot človeka in temnopoltega moškega.
Ko sem se pripravljal na snemanje filma The Lost Man,
me noben instinkt ni pripravil na to,
da me v bližini čaka ljubezen mojega življenja.
S sestro sva film The Lost Man prvič gledali, ko sva bili stari okoli 20 let.
Ne vem, zakaj, toda nihče ni mogel pred tem dobiti filma.
Moja mama je bila Kanadčanka,
živela pa je v Parizu in snemala francoske filme,
zato so mislili, da je francoska igralka.
Ko so jo pri Universal Pictures snubili,
je najprej vprašala, kdo bodo njeni soigralci.
Ko so ji omenili Sidneyja Poitierja,
ni vedela, kdo je to.
Rekli so: "Oh, Sidney Poitier.
Najslavnejši igralec doslej."
Rekla sem, da še nisem videla njegovega filma.
Bila sem v Londonu,
kjer so predvajali film Košček modrine.
Pomislila sem, da je zelo čeden.
V tistem času sem bila na naslovnici ameriškega Voguea
in igrala v filmu, ki so ga vrteli v eni od kinotek.
Potem sem šla v LA in spoznala Sidneyja.
Bil je zelo prijazen.
Šla sva na kosilo in to je bilo to.
Takrat sem bila zaročena z drugim,
ampak…
Način, kako si grizeš ustnice…
Po tem, ko sva začela skupaj snemati, ni trajalo dolgo,
ko sva se začela spraševati, ali naju niso sile, močnejše od naju,
združile.
Tokrat sem bil pripravljen živeti ljubezensko zgodbo,
ki sem jo videl v zakonu svojih staršev na začetku svojega življenja.
Ideja o sodelovanju je bila vpeta v zgodbo o tem, kako sta se spoznala.
Spomnim se, da je bila to zgodba o njunem srečanju.
Starša sta se poročila šele, ko sva imeli s sestro dve in štiri leta.
Mama naju je peljala k pediatru.
Mislili so, da je varuška.
Prišla je domov in sprejela odločitev.
"Še ta teden se bova poročila.
In to je to." Še isti teden sta se poročila.
Zgodilo se je v naši hiši. Sredi poročnega obreda
je dve leti in pol stara Sydney očeta pocukala za plašč.
"Očka, kaj delaš?"
Nekdo je rekel: "Tvoj očka se ženi s tvojo mamo."
Rekla je: "Oh, v redu." Poročila sva se.
Med odraščanjem je bilo okoli nas veliko družin,
pa tudi prijateljev, mešane rase.
Starša sta nas obkrožila
z drugimi mešanimi družinami.
Bili smo majhna skupina, ki se je med sabo dobro poznala.
Otroci so se igrali in počutili smo se, kot da je to normalno.
Quincy in Peggy. Kidada in Rashida.
Z njimi smo se največ družili.
Bili so nam kot krstne sestre, botri, botrske družine.
Dobro so nas zaščitili
pred predstavami sveta o tem.
Oče nas ni ločil. Ni rekel:
"To je ena družina, to pa je druga družina."
"Ne, to je moja družina."
Poskrbel je, da smo se počutili kot eno.
Bil je zelo dober oče.
Šest nas je in…
Za vse nas je poskrbel.
Pomagalo je, da je bil poročen z dvema izjemnima ženskama.
Zelo sta si podobni.
Joanna in moja mama sta si zelo podobni, kar zadeva širokosrčnost.
Širokosrčni in zelo družinski sta.
Mama mu je vedno govorila:
"Poskrbi za svoje otroke in družino."
In vse do danes
se je tega držal.
Vsem nam je to vcepil,
da bomo ščitile druga drugo.
V zgodnjih 70-ih se je Poitierju ponudila priložnost,
ki mu bo povsem spremenila življenje.
Poklical ga je Belafonte, s katerim ni govoril
že od atentata na Martina Luthra Kinga leta 1968.
Kako si me našel?
Tvojega konja sem vprašal.
Belafonte ga je poklical rekoč, da ima zanj projekt.
Ne vem, če bi moral reči še karkoli drugega.
Vklopil se mu je šesti čut in…
"Ja. Kje? Kdaj? Pridem."
ČRNA KARAVANA
REŽIJA
Takrat je prvič režiral.
Ko smo se odločili za ta film,
Sidney ni bil režiser.
To odgovornost je prevzel
en teden po začetku snemanja.
Kaj je bilo z režiserjem?
Po prvem tednu snemanja mi je Harry rekel:
"Morali bomo najeti novega režiserja."
Ni razumel zgodbe.
Zgodba je bila
preplet kulture ameriških Indijancev in afroameriške kulture.
Pri vsakem filmu
sem režiserja pozorno opazoval.
Po toliko letih opazovanja
sem se iz tega veliko naučil.
Za en teden sem prevzel režijo.
Pri Columbii so si ogledali material
in mi poslali sporočilo.
Napisali so, da želijo, da nadaljujem z režijo,
saj jim je bilo všeč, kar so videli.
-Akcija. -Blagoslovljeni.
Sem častiti Willis Oaks Rutherford
visokega in nizkega reda Cerkve svetega prepričanja.
Od kod ste, častiti?
Iz okrožja Sunflower v Misisipiju.
-Rez! -Kristus.
Hvala. Odlično.
-Dajmo. -Gremo.
-Od začetka? -Ja.
Prav, od začetka.
To je bil prizor iz filma Črna karavana,
ki bo kmalu v kinodvoranah.
Kako je bilo režirati Harryja?
Se je zvezdniško obnašal?
Tega vprašanja sem vesel.
Kemija med Sidneyjem in Harryjem v filmu je bila izjemna.
Vidiš, da se imata rada,
čutiš toplino.
Veliko ljudi bo presenečenih,
ker še nisem delal s tako kooperativnim igralcem.
Pred, upam da, desetimi milijoni ljudi,
se ti zahvaljujem, stari B.
Za najvplivnejšega črnskega igralca Hollywooda
in enega najvplivnejših igralcev v Hollywoodu nasploh,
je bilo odlično, da je prevzel režijo.
Pa tudi vrsto filma,
kajti ukvarja se s črnci na Zahodu, kar je bila nova tematika,
ki je popkultura ni obravnavala
ali pa le na prezirljiv način.
Šlo je za zabavo s sporočilom.
Menili smo, da so imeli črnci pomembno vlogo
pri razvoju Zahoda.
Želeli smo, da naši otroci to vidijo.
Ne pozabimo njegove vloge filmarja.
Vsi filmi, za katere je dobil priložnost…
Te perspektive ne bi dobili…
Brez Sidneyja zgodba ne bi bila povedana na tak način.
"Buck sem."
Buck sem.
Nikoli več ni bil tako izjemen
kot v 60-ih.
Nikoli več ni bil tak superzvezdnik.
Po drugi strani pa je je igral vodilno vlogo
v črnskem Hollywoodu v 70-ih
na način, ki je ustvaril številne priložnosti
za njegove zanamce.
Če v tem poslu obstajajo enake možnosti,
bi bilo 15 Sidneyjev Poitierov in deset ali 12 Belafontejev, vendar ni tako.
Ali pa obratno. Petnajst Belafontejev in deset…
Previdno.
Leta 1969 sva postala poslovna partnerja,
skupaj s Paulom Newmanom.
V družbi First Artists,
ki je bila inovativna, saj so umetniki imeli ustvarjalni nadzor,
popoln ustvarjalni nadzor nad filmi, ki smo jih posneli.
Denarja vnaprej nismo dobili,
zaslužili pa le, če je bil film uspešen.
Za plačo mi ni bilo mar.
Zanimal me je samo ustvarjalni nadzor.
Počaščena sem bila, da sem bila edina ženska,
in ponosna sem na sodelovanje s Sidneyjem.
Ustanovitev produkcijske hiše je bila zelo drzna poteza
za črnca v Hollywoodu.
Zdelo se je, da bi moral biti zadovoljen s tem, kar je imel.
Dobivaš veliko vlog. V redu si.
Ni se ti treba postavljati v vlogo moči,
kjer ustvarjaš delo.
Bila je še ena proaktivna poteza za posredovanje njegovega sporočila.
Želeli smo
snemati filme po svoji izbiri.
Sami in izbirati material.
Posnel sem Sobotno noč, Še en rop, prosim! Navihance.
Vsi so bili odlični filmi.
Zdelo se mi je kulsko.
Zdelo se mi je kulsko, da je oče postal režiser.
Razumel je industrijo,
kaj je treba narediti in kaj se da narediti.
Zavedal se je, da v nekem trenutku ni bilo
na snemanju skoraj nobenega Afroameričana.
Kjerkoli.
To je hotel popraviti.
Poudariti morava,
da si v zakulisju zaposlil veliko temnopoltih.
Ne le, da imamo veliko nadarjenih temnopoltih igralcev…
Ja. Pri filmu dela 1300 temnopoltih.
So statisti, tehniki in podobno.
1276 jih je mojih sorodnikov.
Dobro zanje.
Sidney je spodbujal svojo raso.
Kako naj režira film,
če so vsi pred kamero temnopolti,
za kamero pa belci? To ne gre.
Ne pride v poštev, da bi Sidney to naredil.
Sidney bo poskrbel, da bodo temnopolti na mestih,
kjer si za kamero lahko ustvarijo kariero.
Za kamero imaš lahko daljšo kariero kot pred kamero.
Zanimivo je, da Poitier kot igralec
predaja štafeto.
Ni nujno, da je vedno v ospredju.
Veselim se režije.
Sprejemanja odločitev na tem področju.
Veselim se dela s scenariji in igralci ter ustvarjanja razpoloženja.
Veselim se oblikovanja filma.
Kot igralec nimam takih vizij.
Kot igralec sem se povzpel na vse gore, ki so me zanimale.
Nekega večera sem šel na 3. avenijo v New Yorku.
Vrteli so film z naslovom Še en rop, prosim!
Vstopil sem in stal zadaj.
Dvorana je bila polna, zato sem stal v ozadju in opazoval odziv.
Tam so bile črnke
in se krohotale.
ŠE EN ROP, PROSIM!
Liki so jih tako zelo navdušili,
ker so se z njimi lahko poistovetile.
Zaradi takega odziva
sem se odločil, da moram najti še nekaj v tem slogu.
Poskušali smo ustvariti komedije,
da bi se gledalci
v njih videli
na sprejemljiv način.
Sidney Poitier zdaj režira komedije.
Nepričakovan zasuk dogodkov.
Je velik režiser komedij. Posnel je film
z doslej morda najbolj nestanovitnim, karizmatičnim talentom črne komedije.
Obsojam vaju na 125 let
zapora
-v zavodu za prestajanje kazni. -Kaj…
Ko gledamo Poitierjeve režiserske filme,
ni odličen vizualni stilist.
Odlično pa režira igro.
REŽIJA
Dopušča prostor, da sta lahko Gene Wilder in Richard Pryor za crknit smešna.
Nisva… Nisem.
-Odvetnik je rekel… -Jaz nisem.
-Jaz… -Ne, šali se.
-Rekel sem mu… -Nisva midva.
-Nisva. -Imate pravi primer?
Ne bi si mislili,
da je bil kot režiser najuspešnejši s komedijo.
Moški, ki nas pripelje do Denzla in Wesleyja,
je tudi človek, ki nas pripelje do Roberta Townsenda
in Keenena Ivoryja Wayansa,
saj je prvi veliki hollywoodski režiser komedij.
-Pozdravi očeta. -Živjo, očka.
Tam ostani, Anika.
Vidim te, Sydney.
-Kaj vidiš? -Tebe.
Kjer je denar…
…kot rečemo na snemanju.
Nasmehni se. Okej.
Sydney P.?
Pri njem občudujem…
Ko je igralčeva kariera v zatonu, se pogosto zgodi,
da sprejmejo vse, kar jim pride pod roko,
ker želijo ostati pomembni
in še naprej igrati.
Moj oče pa tega nima.
Odločil sem se umakniti.
Ni dobro, da se človek v zadnjih trenutkih življenja
sooča s tem,
da je morda vse življenje preživel
na ozkem hodniku.
Dolga leta sem imel čudovito kariero.
Ne pravim, da bi se nadaljevala v istem tempu.
Če pa bi se, bi bil oropan priložnosti,
da postanem še bolj izpolnjen človek.
Uspeh nas na nek način izolira.
Tega nisem hotel.
Zanimala me je režija,
zato sem režiral pet ali šest filmov.
Zanimala me je produkcija filma in nekaj sem jih produciral.
Rodil sem se radoveden in kot otrok sem zato velikokrat zašel v težave,
v odrasli dobi pa mi je pomagalo.
Upam, da bom vse življenje
ostal radoveden.
Dobitnik nagrade za življenjsko delo leta 1992
je Sidney Poitier.
Nanj gledam kot na mogočen svetilnik,
ki nekje v temi sedi na nasipu.
Močno sveti.
Povedal sem mu, da sem se vsa leta svojega odraščanja
osredotočal na to svetlobo, ki jo je projiciral name.
Nisem imel drugega tako svetlega svetilnika,
v katerega bi verjel tako močno, kot sem v tega.
Pred 48 leti, pozimi leta 1945,
je Sidney Poitier vstopil v majhno gledališče v Harlemu.
V Ameriški črnski teater.
Sidney je na različne načine razbil kalupe.
Izkazal se je, da smo se lahko tudi mi izkazali.
Resnično je dober človek.
Je odličen primer moškosti.
Imel je bogato kariero.
Marsikaj je preživel, da je prišel do točke, ko lahko reče,
da je naredil vse, kar je lahko.
"Zdaj se želim samo ozreti nazaj in si reči:
'Naredil sem pravo stvar, z moralnega vidika.'"
In tudi je.
Že dolgo sva prijatelja.
Z njim sem si delil več kot z drugimi moškimi.
Ponosen sem na njegove umetniške in osebne dosežke.
Veliko srečo imam, da si moj prijatelj.
Rad te imam.
Oskarja prejme Denzel Washington.
Oskarja prejme Halle Berry za Bal smrti.
Mojbog.
To je bil pomemben večer.
Bilo je veličastno
ne le zaradi moje zmage, ampak še Denzlove
in Sidneyjevega častnega oskarja.
Vedela sem, da bo to navdihnilo veliko ljudi.
Vsem se iz srca zahvaljujem.
DAN ZA TRENING
Štirideset let lovim Sidneyja, dobim oskarja
in isti večer ga dobi še on.
Vstal je.
Od daleč mi je predal štafeto.
Hodil bom po vaših stopinjah.
Z največjim veseljem.
Bog vas blagoslovi.
Takega kot je on, ni, in ga ne bo več.
Pravijo, da Sidney Poitier ne dela filmov,
ampak postavlja mejnike. Mejnike ameriškega napredka.
Nekoč je rekel, da ga žene želja po tem,
da bi bil boljši človek.
Uspelo mu je, spotoma pa je izboljšal tudi nas.
Je eden tistih ljudi, ki so prišli na zemljo,
da bi jo premaknili, spremenili, stresli,
da bi dali ljudem, kar potrebujejo,
da gredo naprej in spremenijo svoje življenje.
Sidney Poitier je izjemno močna sila.
Pri energiji pa je najboljše,
je rekel moj dedek, da je ne moreš ubiti.
Energija se ne ustavi.
Vse, kar je Sidney ustvaril, je vedno tukaj
in bo še naprej raslo.
Kako čudovito življenje.
Čestitke v imenu vseh nas
za minulih 20 let
in za svetlobo, ki si jo prinesla, ki tako nežno sveti tistim,
ki jo najbolj potrebujejo.
Sem velik del njegove zapuščine,
kar velja za vse, ki se jih je dotaknil.
Vsaka oseba, ki je začutila, da se je v njej nekaj premaknilo ali odprlo,
ko so ga gledali v filmu Gospodu z ljubeznijo
ali v Ugani, kdo pride na večerjo
ali pa, ko se je skotalil z vlaka
in ostal s Tonyjem Curtisom
ter pomislil: "Bi to črnec res naredil?"
To je on.
Vsako življenje, ki se ga je dotaknil.
To je vse, kar imam.
Tako zelo ga imam rada.
Resnica je,
da brez njega moje življenje ne bi bilo enako.
Prehodil sem dolgo pot. Zelo dolgo pot.
Na to sem ponosen.
Tu sem…
da bom najboljši mož, najboljši dedek,
najboljši oče, najboljši pradedek.
Poskušam jim predati vse, kar naj bi bilo v meni dobrega.
Resnično se trudim,
da bi bil jutri boljši,
kot sem bil danes.
Boljši človek.
Ne boljši igralec, samo boljši človek.
Ko bom umrl, se ne bom bal, da sem živel.
Prevedla Lidija P. Černi