Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag förväntades inte att leva.
Jag föddes två månader för tidigt.
När det var fastslaget att jag inte skulle överleva…
…kom min far tillbaka till huset…
…med en skolåda.
De var beredda att begrava mig.
Jag tror att mitt liv har sett
många underbara, obeskrivliga vändningar.
Min värld var ganska enkel.
Jag visste inte vad elektricitet var.
Jag visste inte att vatten kan komma in i huset genom rör.
Jag lärde mig om världen genom att observera den.
Jag såg djur. Jag såg fåglar.
Och jag måste lista ut vad de var själv.
Jag var yngst i barnaskaran.
Och jag fick mest skit, förstås, från de andra.
Men jag var minstingen,
den som ofta lämnades hemma när mina föräldrar gick ut på fälten.
De var tomatodlare.
Det fanns inte mycket till skolgång.
Allt jag visste om värderingar, vad som är rätt och fel,
vem jag var, behövde komma från mina föräldrar.
Jag observerade dem jämt.
Hur de behandlade och tog hand om varann.
Hur de betedde sig med sina vänner.
Hur de betedde sig med andra i sin by.
Och jag betedde mig så snarlikt som jag bara kunde,
för jag kunde se frukterna av deras beteende.
Delstaten Florida började bojkotta tomater från Bahamas.
Min fars företag rasade samman.
Så han skickade min mor, som tog med mig, till Nassau,
för att hitta ett ställe vi har råd med.
När vi närmade oss hamnen såg jag nåt röra sig.
Det såg ut som en skalbagge som kommer längs gatan.
Jag frågade min mamma vad det är.
Och hon sa att det är en bil.
Jag frågade: "Vad är en bil?"
Så hon beskrev det för mig. Det var fascinerande.
När vi gick runt på stan såg jag glasfönster
med alla slags otroliga saker bakom glaset.
Men sen såg jag en kvinna.
Men hon står mittemot en annan kvinna som ser exakt likadan ut.
Och vad än den här kvinnan gjorde, så gjorde den andra likadant.
Givetvis var det en spegel.
Men jag visste inte att nåt sånt existerade.
Förstår ni? Jag visste inte vad en spegel var.
Jag tänkte inte på hur jag såg ut.
Jag såg bara det jag såg.
Det fanns en vit människa på Cat Island.
När jag kom till Nassau såg jag andra vita,
men de var i minoritet.
Svarta var 90 % av befolkningen.
Jag hängde med en grupp killar som var ungefär min ålder.
Inom några månader satt tre–fyra av dem på uppfostringsanstalt.
Och min pappa trodde att jag var på väg mot trubbel.
De skickade mig till Miami, Florida.
Jag visste vem jag var när jag lämnade Bahamas som 15-åring.
Jag hade formats i tio och ett halvt år på Cat Island.
Sedan fyra och ett halvt år i Nassau.
Så jag visste vem jag var när jag anlände till Miami.
Men direkt när jag steg av båten började Florida säga till mig:
"Du är inte den du tror att du är."
ENDAST MÖRKHYADE
Om man växer upp i ett samhälle på Cat Island, där alla är svarta,
är allt man vet och ser omkring sig kraftfullt, bra, vårdande och svart.
Men det finns inget egentligt raskoncept.
Då det var hans världsbild och hans personliga uppfattning,
betedde han sig därefter.
Han tänkte alltid att han är den han är.
Och ibland hamnade han i trubbel på grund av det.
De skickade mig att bo med min bror, den enda släktingen vi hade där.
Han hittade jobb åt mig i ett varuhus i Miami som springpojke.
De sa damens namn åt mig och…
Så jag hoppade upp på cykeln och for till Miami Beach.
Jag kom till adressen, gick fram till ytterdörren
och ringde på.
Sen kom damen i huset ut och sa:
"Vad gör du vid ytterdörren?"
Och jag sa: "Jag är här för att leverera ett paket."
Hon sa: "Gå runt till bakdörren",
och smällde dörren i ansiktet på mig.
Allt det här med ras i USA var nytt för mig.
Jag fattade det inte.
Varför måste jag gå runt när hon står precis där?
Men hon smällde igen dörren. Jag vet inte vad jag ska ta mig till.
Och mitt beslut var att lämna det där vid dörren.
När kvällen var över gick jag hem till min bror.
Jag kom dit. Det var mörkt.
Jag närmade mig huset. Inga lampor är tända.
Jag undrade varför. Jag gick fram till ytterdörren.
Hans fru öppnade dörren, tog tag i mig, släpade in mig längs med golvet
och smällde igen dörren.
Och hon sa: "Vad gjorde du? Vad gjorde du idag?"
Jag sa: "Ingenting. Vad gjorde jag?"
Hon sa: "Klanen var här. Vad gjorde du idag?"
Jag bestämde mig för att lämna stan. Jag ville lämna stan.
Jag hade lämnat några klädesplagg hos kemtvätten.
Jag åkte dit. Det var en helt vit stadsdel.
På vägen tillbaka gick jag till busshållplatsen,
och bussarna hade slutat gå.
En bil stannade precis framför mig,
och den är full av poliser.
De frågade mig: "Vad gör du?"
Jag sa att jag bara försökte få skjuts.
"Vad gör du här?" Så jag förklarade allt.
Han drar fram sin pistol
och sticker ut den genom fönstret.
Han satte den rakt mot mitt huvud.
Där.
Och han sa till sina landsmän:
"Vad ska vi göra med den här personen?"
De använde inte ordet "person".
Han sa: "Om vi låter dig gå,
tror du då att du kan gå hela vägen hem
utan att se dig över axeln?"
Och jag sa: "Ja, det kan jag."
Han sa: "Om du tittar tillbaka, så skjuter vi dig."
Under de följande 50 kvarteren
flyttade jag endast blicken varje gång jag gick förbi ett fönster.
Och jag såg polisbilen bakom mig.
Och de var kvar där…
…hela vägen tillbaka till den lilla gatan
där mina släktingar bodde.
Sen körde de bara vidare.
Inom några månader
måste jag förändra hela min världsbild.
Jag började lära mig vilka som hade makten.
Och jag såg hur makten utövades.
Jag visste att jag måste lämna stan då.
Jag bara visste.
Jag visste inte om jag nånsin skulle hitta ett ställe som inte var som Florida.
Enligt vissa fanns det ett ställe där vi hade andra möjligheter:
New York.
Jag anlände till busstationen i New York vid korsningen 50th Street och 8th Avenue.
Jag gick ut på gatan
och var helt förbluffad över stället.
En afroamerikansk kille kommer fram till mig.
Han sa: "Hur är läget?" "Bara bra."
"Vart är du på väg?"
"Kan du säga hur jag tar mig till Harlem?"
Han sa: "Absolut. Du går dit ner och tar linje A."
Jag är väldigt skeptisk nu, för han sa: "Gå dit ner."
Det fanns trappsteg ner i marken.
Så jag sa "okej".
Jag gick försiktigt nerför trappan.
Sen hörde jag ett muller.
Snabbt som blixten kommer det ett tåg och…
Jag tog det till 116th Street och steg av.
Jag följde efter dem som gick av. Jag gick uppför trapporna,
och där var jag – i Harlem!
Det var svarta överallt. Jag hälsade på dem. De hälsade tillbaka.
Jag var helt begeistrad.
Svarta artister var överallt i Harlem.
KULTURKRITIKER, MUSIKER
Man var medveten om alla storheter omkring en.
Ellington,
Lena Horne, Billie Holiday.
De var superstjärnor.
Man visste måttet på en artist då.
De var där framför ögonen, utan filter.
Det var så den här eran väntade på Sidney Poitier.
Du sökte berömmelse här.
-Jag var här och sökte. -För att söka.
Men mitt sökande var resultatlöst ett bra tag.
Vid korsningen 49th Street och Broadway fanns det en grillbar.
Det stod "diskare sökes" i fönstret.
Jag gick in. Han frågade när jag kan börja.
"Jag kan börja med en gång."
Så han anställde mig.
Inte nog med att jag fick jobba, jag fick fyra dollar per kväll.
Och jag kunde äta.
Efter mitt första arbetspass gick jag till busstationen.
Jag gick och sov på toan.
Det brukade finnas betaltoaletter som kostade fem cent.
Så jag satte i en peng. Och jag gick in.
Jag fällde ner sitsen, satte mig med fötterna mot dörren och sov.
Obekvämt, givetvis.
En kväll sitter jag vid köket
och läser tidningen.
En av kyparna såg mig sitta där.
Jag sa att jag försöker lära mig läsa bättre.
Han sa: "Vill du att jag läser med dig?"
Varje kväll
kom denne judiske kypare
när jag satt och läste tidningen
och satte sig med mig tills jag verkligen började lära mig läsa.
Det var som början på en resa för mig.
Om man slutar kämpa kommer folk gå förbi en.
Men om nån ser dig kämpa, kommer de att ta din hand
och ge dig knuffen du behöver för att fortsätta.
Det kommer alltid hända.
Jag var på 125th Street i Harlem,
och jag köpte en tidning kallad Amsterdam News,
en tidning för svarta, för de hade jobbannonser.
Det fanns annonser som jag hade fått jobb via.
Som diskjobbare, portvakt,
alla möjliga slags jobb som jag klarade av.
På motstående sida står det: "Skådespelare sökes."
Och jag sa till mig själv: "Herregud. Söker de skådespelare?
Vad skulle jag göra som skådespelare?"
Så jag gick till adressen. Jag knackade på.
Efter ett tag kommer det en kille.
Han var enorm. Frederick O'Neal hette han.
MEDGRUNDARE
Jag gick in, klev upp på scen och vände till en viss sida.
Han öppnade sitt eget manus. Han satt i publiken.
Han vände på bladet och sa: "Du spelar John."
Jag såg var det stod "John", och sa okej.
"Han sa: 'Vart är du på väg?'"
Och han blev upprörd och arg
och slängde ut mig därifrån.
Han sa: "Sluta slösa folks tid och skaffa jobb som diskare eller nåt."
Det var då jag blev skådespelare.
Jag sa: "Jag ska bli skådespelare.
Och när jag har blivit det, ska jag återvända och allt visa honom."
Du hade visst problem med accenten när du först började arbeta i New York.
Vill du visa hur du brukade prata?
En replik som…
…"jag går hem."
När jag var liten sa vi: "Ja' går 'em."
De sa att jag måste sluta prata så för att bli skådis.
Så jag gjorde det.
Jag köpte en radio för 14 dollar.
Och jag sökte efter en viss Norman Brokenshire.
Han var nyhetsuppläsare.
Hans röst var fantastisk.
I SÄNDNING
God dagens, mina damer och herrar, god dag.
Det här är Norman Brokenshire.
Jag lyssnade på honom, och efter ett tag upprepade jag det.
Jag har suttit framför mikrofoner i över 25 år,
och det här är en tuff bransch.
Och jag blev av med accenten, nästan helt och hållet.
Jag gick ut och köpte böcker
och lärde mig kämpa igenom repliker.
Och jag gick tillbaka på audition
och fick rollen.
Så jag använde teatern, skådespelandet och dramakurser som terapi.
Jag gick dit efter mitt jobb i Garment District,
eller nåt av de andra 14 eller 18 ställena jag jobbade på.
Jag gick kurser på kvällen, där jag studerade och spelade ut scener.
Vid den tiden, som 17–18-åring,
erbjöd det mig en plats där jag kunde vara exhibitionistisk,
där jag kunde få utlopp för frustrationer,
där jag kunde få ur mig en del av min förvirring och andra krämpor
i en fiktiv karaktär.
Jag kände att det var nåt som gjorde mig speciell.
Jag kan vara mycket här,
och områdena i livet, sociala och av andra slag,
som inte jag kom åt då…
Jag kunde ge igen för det i den här illusionen.
Tyrann, visa ditt ansikte!
Vad är ditt namn?
En sak som förlorats är den svarta teatern.
Jag heter Macbeth.
Under efterkrigstiden fram till 80-talet var svart teater den svarta konstens röst.
American Negro Theatre var en föregångare
till Negro Ensemble Company och andra bra sällskap.
Det var en plats där unga talanger kunde gå ut på scen och visa upp sig.
Alla började där.
Först på 90-talet kunde man rollsätta en svart skådis
som inte spelat svart teater nånstans.
Jag gick dit på audition.
HARRY BELAFONTES RÖST
När jag kom dit såg jag en sur svart man på andra sidan rummet.
Han verkade inte alls glad att se mig.
Jag visste att jag måste konkurrera med den här killen för resten av livet.
Jag har bestämt att jag måste ta rygg på Sidneys stjärna…
…och bli ledd till stora, himmelska upplevelser.
Och jag…
Intensivt.
Min pappa och Harry har en sån bromance. Det är sjukt.
De har hängt ihop sen starten vid American Negro Theatre.
DOTTER
Och de var världens bästa vänner.
Men de grälade då och då.
De var som ett gift par. Du vet, typ…
De separerar. De skiljer sig. De gifter sig igen.
-Vi är oense ibland. -Ja.
Jag säger det inte som ett skämt. Vi är oense ibland om olika saker.
Men vi lyssnar på varandra.
Jag har lärt mig mycket av honom på 26 år.
Jag tror han har lärt sig nåt av mig.
Vi är artister. Jag har ett ego. Han har ett ego.
Visa dem, älskling.
Så…
Jag var 18 år och på väg ut från Birdland,
och jag såg Sidney, Harry Belafonte och Marlon Brando.
Kom igen, för fan. Det var historiskt. Historiskt!
Vi var vilda. Alla var det då.
De brukade älska, och de brukade slåss.
De kom varandra nära. De förblev nära.
De jobbade nära.
Men de fortsatte titta snett på varann.
Och det gör de än.
Vi satte upp pjäsen Days of our youth.
Sidney var min inhoppare.
Vi fick ingenting för det.
Jag hade ett jobb som assisterande fastighetsskötare.
Det var föreställning en kväll, och Harry Belafonte hade huvudrollen.
Han jobbade även som sophämtare då och blev inkallad till ett skift.
Så min pappa tog hans plats.
Och det råkade vara en Broadway-producent i publiken den kvällen
som sökte folk till Lysistrate.
Och min pappa fick en roll.
Harry var nog rätt förbannad då.
20th Century Fox hade flugit scouter österut
i jakt på en skådis.
De såg Sidney Poitier.
De flög honom till Kalifornien,
lät honom provspela, och resten är historia.
Varje gång han är stöddig påminner jag honom
att hans karriär är byggd på sopor.
Det är nog för att göra en man bitter om han inte gjort bra ifrån sig, som du.
Ja, men jag är bitter ändå.
-Hej, Lefty. -Hej, Luth.
Ser man på. Jag har letat efter dig.
INGEN VÄG UT
Jag började min karriär med Joe Mankiewicz.
-Hej, Brooks. -God kväll, doktorn.
Han ville göra en film om svarta i USA.
Det var en väldigt intressant film. Den första i sitt slag.
Jag spelade en ung svart läkare på ett sjukhus i Los Angeles.
-Jag är dr Brooks. -Ja, de sa att du skulle vara här.
Det var banbrytande grejer.
Inte han. Ge mig en vit läkare.
Vi släcker, så märker du inte skillnaden.
-Har jag inga rättigheter? -Nej!
Det fanns folk i branschen som saknade modet
att göra en sån film om svarta.
Det fanns ett mönster av
att använda svarta på det mest respektlösa sättet.
Jag vet att jag kan äta potatismos utan kniv och…
-Sluta fåna dig! -Jag…
Vi snackar 40-talet.
Ville man vara på film då är det bäst att man är rolig.
Stepin Fetchit.
Mantan Moreland.
Mr Bill, måste jag? Får jag inte stanna här med dig?
Nej. Det vore ett dåligt föredöme för resten av husfolket.
Självklart.
Det var de svarta stjärnorna på den tiden.
Är man inte rolig, jobbar man inte.
Mantan Moreland, Stepin Fetchit och Hattie McDaniel.
Jag visste hur smärtsamt det måste ha varit
för dem att säga vissa saker och bete sig på en del sätt.
Jeff, du är den lataste jag träffat.
Mr Frank, jag är inte lat. Jag är bara avschlappnad.
Hollywood var väldigt okänsligt när det gällde svarta.
Lämna mig inte här.
Hattie McDaniel nominerades 1939, och vann.
Jag visste att hon inte släpptes in på hotell och allt sånt.
DOTTER
Och jag visste att rollen som hembiträde, som hon spelade så briljant,
var i princip allt de ville ha av såna som henne.
Jag vill säga tack…
Sidney spelade nog aldrig en "undergiven" roll.
Han stirrade aldrig glosögt.
Sänkte aldrig blicken.
Sa aldrig nåt roligt.
Man såg en karl i en värld där han inte hade mycket att säga.
Men det visar sig att han har det.
Varje gång nån dör på sjukhuset skriker nån om mord.
-Det är annorlunda när de skriker på mig. -Inte då. Du är läkare.
De skriker inte på läkaren. De skriker på negern.
Filmvärlden förändrades när han dök upp på vita duken.
Man har aldrig sett en liknande svart man. Han gjorde nåt som aldrig gjorts tidigare.
Jag var motiverad.
Jag kom från en väldigt fattig familj,
en fattig, outbildad familj i Karibien.
Och min fattiga, outbildade familj i Karibien såg USA
som ett ställe med gator lagda med guld.
Och när man har samlat ihop en del guld ska man skicka hem lite.
Och eftersom jag inte kunde det,
utvecklade jag en hemsk, neurotisk attityd mot mitt hem.
Jag bröt kontakten.
Jag skrev inte hem, för jag kunde inte fylla kuvertet med nåt.
Han känner en djup kärlek och respekt för sina föräldrar,
och jag tror att det alltid har tyngt honom
att han var borta i åtta år.
Jag träffade mina föräldrar för första gången på åtta år.
Familjen lyckades samlas på bio i Nassau för att se min första film, Ingen väg ut.
Ja, det är viktigt.
Det var första gången mina föräldrar såg en film.
Det måste ha varit som i en fantasi. En dröm.
Jag vet inte riktigt hur mycket de förstod av det.
De var helt uppslukade.
De sa: "Det där är min grabb!" och allt sånt.
Efter den första lilla framgången var jag tillbaka i Harlem och diskade.
Trots detta bakslag trodde jag fortfarande på mig själv och framtiden.
Tillräckligt för att gifta mig med en vacker ung tjej, Juanita,
och gå vidare med mitt liv.
Inom kort föddes vårt första barn,
och sen hade vi ett till på väg.
Min mamma var väldigt optimistisk medan min far var mer pessimistisk.
Men hennes optimism överväldigade honom.
Hennes förmåga att läsa människor fascinerade honom.
Och hennes villkorslösa kärlek för folk fångade hans fantasi.
Jag var den enda flickan och svarta människan
i min årgång på Columbia University.
Jag hade två saker emot mig, så…
Jag hade skrivit en uppsats
om situationen mellan svarta och vita i USA.
De frågade var jag fick dessa idéer ifrån.
Jag sa: "Från dem som upplevt det."
När jag träffade Sidney hade han bara gått klart trean.
Han var alltid ivrig att lära sig.
Han bara måste veta allt han kom att tänka på.
Och jag försökte jämt mata honom med
saker som jag tänkte att han inte visste men vore bra att veta.
Sen kunde han börja känna efter och reagera på rollerna han erbjöds.
Jag sa: "Allt handlar inte om pengar."
Han blev erbjuden en roll i en film. Jag tror den var av Marty Baum.
DOTTER
Han tackade nej.
Marty Baum sa: "Förlåt. Jag förstår inte.
Det här är mer pengar än du tjänar på ett år."
Min andra dotter skulle snart födas. Mitt andra barn.
Och jag hade inga pengar.
OND STAD
Rollen var som vaktmästare,
vilket inte är fel i sig,
men i det här manuset hade ett mord begåtts.
Och mördarna, eller de som var inblandade i mordet,
trodde att jag, vaktmästaren, hade bevittnat det.
I berättelsen mördas vaktmästarens dotter,
och vaktmästaren får inte tala ut om hur han känner
över att hans dotters kropp hade dumpats på gräsmattan.
De tänker inte ändra manuset för att låta honom reagera på det.
Och han sa:
"Reginald Poitier skulle aldrig gå med på
att hans barn dumpas på gräsmattan utan att han har nåt att säga om saken."
Han ville se till att allt han gör i livet…
DOTTER
…ställer hans far i god dager.
Han sa att när han tittar upp
och ser sitt namn på skärmen eller baldakinen
så är det inte hans namn, utan hans fars namn.
Jag kan inte spela det
om jag är sonen till den man jag tror att jag är.
Jag kan inte spela det
om min mamma är mamman som jag tror hon var.
Så han tackar nej till rollen.
Han avböjer och tar ut ett lån för att betala för sitt barn på sjukhuset.
Han gjorde det han måste.
DOTTER
Men inte för att leva upp till andras förväntningar,
utan snarare sina egna förväntningar.
Min trohet mot mina värderingar kommer från min mamma.
Och min pappa.
Först duckar man, sen tar man betäckning.
Det kalla kriget efter andra världskriget skapade
en viss paranoia i USA över kommunism…
FÖRFATTARE, HISTORIKER
…som påverkade alla delar av livet.
Den kommunistiska underjordiska rörelsen skickade sina agenter
för att infiltrera Hollywood
och göra allt i sin makt för att förgifta bioduken.
De är fiender! De är inte amerikaner.
-De är homosexuella. -Precis!
-De är kommunister! -Det är de!
De är kommunister!
Även om det bara finns en kommunist i utrikesdepartementet,
så är det fortfarande en kommunist för mycket.
Jag minns den tiden. Jag skulle börja plugga på högskolan.
Jag såg McCarthys senatsförhör…
AMBASSADÖR ANDREW YOUNG POLITIKER, AKTIVIST
…på den första tv:n jag nånsin sett,
som var i studenthemmets vardagsrum.
Det var otäckt.
Kravet på en lojalitetsed
blir allt vanligare i regeringen och hela landet.
RÄDDA OSS FRÅN KOMMUNISM
Det fanns listor med potentiella kommunistsympatisörer.
Många överlevde inte det, som Paul Robeson.
Är du fortfarande övertygad kommunist?
Hur vet du att jag är kommunist?
-Ingen annan vet. -Är du det?
-Jag ogillar frågan. -Ursäkta.
Vill du omformulera den?
Paul Robeson var en viktig
afroamerikansk kulturpersonlighet på 1930-talet
i den svarta underhållningsvärlden…
POITIERS BIOGRAF
…som Poitier och Belafonte började bli en del av.
Och de beundrade Paul Robeson.
De var ute efter honom för att han stöttade proletariatet.
"Ja, men de är kommunister." Och?
Robeson blir en intressant tvåfaldig mall
för Poitier och Belafonte
i frågan om vilken sida de ska slåss på.
TA BORT JIM CROW FRÅN DOLLARN
Robeson frystes ut, och inte nog med det – när han kunde ha jobbat i Europa
tog staten passet av honom.
Vi har sett att folk är villiga att slåss så pass mycket för sin frihet
att om den inte ges till dem, så kommer de och tar den.
Så Sidney såg hur Paul Robeson ringaktades
och vilka glåpord han fick.
Och när man ser nåt sådant
är det som en vägkarta.
Försök bara lyssna, Santini.
Jag lyssnar.
VÄND DEM INTE RYGGEN!
Miller. Kom hit. Jag vill prata med dig snabbt.
Var det Vänd dem inte ryggen?
De bad dig skriva på en ed.
-Flera gånger. -Varför?
RADIOINTERVJU MED STUDS TERKEL
Främst för att jag kände Paul Robeson,
och min beundran var inte en hemlighet.
Det var tydligen nog för att göra mig misstänkt.
Var inte så blygsam nu.
Du vet att du är lite smartare än resten av gänget.
-Jag? -Ja.
Varje klass behöver en ledare.
Poitier dök upp i Counterattack,
en konservativ publikation…
POITIER STÖDER KOMMUNISMENS SAK
…som sökte utreda olika vänsterkopplingar för offentliga figurer.
Någon hade tydligen hållit koll på Poitier under hela 50-talet.
Om man ville jobba inom film på den tiden
måste man vara på god fot med
vilka som än svartlistade folk.
Du sa nej.
Kom nu, smartskaft.
Vänta. Han menar mig.
Du äventyrade hela din karriär.
Det finns vissa saker som man måste säga nej till.
Min integritet var viktigare än politik.
Det var modigt. När allt stod på spel kunde han lätt ha blivit utfryst.
Jag kan bara föreställa mig hur det var att uttala sig mot saker då.
Av min fars lärdomar
handlar den mest bestående om hur en man verkligen mäts,
vilket är hur väl han försörjer sina barn.
Det blev som ingraverat i minnet.
Jag visste inte vad som kommer härnäst, men att misslyckas var inte en möjlighet.
Det var då Richard Brooks ringde om att filma Någonting av värde i Kenya.
Det var då min karriär verkligen tog fart.
Sa jag till mig själv att landet äntligen börjar vakna
och inse att vissa förändringar är oundvikliga?
VÄNTERUM FÖR VITA
Nej, det gjorde jag inte.
I det ögonblicket ett negerbarn går in i skolan
borde varje självrespekterande förälder…
DOMARE LEANDER PEREZ
…ta ut sitt vita barn från den trasiga skolan.
Det var fortfarande 1950-talet…
GALLERI FÖR FÄRGADE
…då en karriär som denna aldrig ens hade drömts om.
Det hade aldrig hänt tidigare i filmbranschens historia.
En svart huvudroll.
KEDJAN
Du hörde vad han sa, neger. Håll käften nu.
REGI AV STANLEY KRAMER
Kalla mig neger igen, Joker, så är du dödens.
Gör ett försök.
Se upp!
Jag har alltid sett ett bra band
mellan judar och svarta.
När jag såg Kedjan med Tony Curtis, juden,
och Sidney Poitier, som var svart,
hade den all denna kemi om folk i kedjor.
Det sitter i vårt DNA.
Kedjan. Det var den första jag såg.
Och fan vilket intryck den gjorde.
Än idag minns jag när han sa till Tony Curtis:
"Jag har en nål som sticks. Kalla mig inte 'boy'."
Ja. Och jag har en nål som sticker mig nu.
Du, kalla mig inte "boy".
Det var första gången jag såg
en svart man hävda sin makt och kräva respekt av en vit man på film.
Det ögonblicket i filmen där Sidney fattar beslutet…
…att offra sin potentiella frihet…
Kom igen!
Jag når inte!
…för att rädda sin vita vän…
…är nåt som svarta fortfarande varken gillar eller köper.
Det är den magiska negern, vilket är en trop som hände…
Kedjan är ett av de bästa exemplen
på en svart karaktär som offrar sitt välbefinnande
eller riskerar nåt
eller gör sitt yttersta
för att hjälpa en vit karaktär i nöd.
Det var en stor trop i Hollywood i åratal.
Och det var ett sätt för dem
att visa svartas mänsklighet och empati, till och med när de själva kämpar.
Men svarta tänkte bara: "Fan vilka puckon."
Jag ifrågasatte det lite.
"Vad hade jag gjort?"
Säkert också hoppat av.
Vi har genomlidit så mycket fastkedjade.
Jag låter dig inte gå själv.
James Baldwin kom hit.
Och han sa: "Kedjan? Vita i medelklassen älskar den,
men de svarta ropade: "Tillbaka på tåget, ditt fån!"
Hur reagerar du på det?
Det gör jag inte.
Det var en revolutionär film då.
-Verkligen. -Det är det fortfarande.
Det går okej för oss, Joker.
Ja.
Kedjan var filmen
som började definiera Poitier som vi känner honom,
som denna kraftfulla skådespelare.
Hans namn stod jämte Tony Curtis ovan filmens titel,
vilket var symbolen för en äkta huvudrollsinnehavare.
Både min pappa och Tony Curtis var Oscarsnominerade.
Det var första gången en svart nominerats sedan Hattie McDaniel.
Att kunna komma hem med en minnestavla
som sa att han var nominerad, som han kunde hänga upp,
det var stort för honom.
All uppmärksamhet i media, profilerna, tidningsomslagen…
Han var på Ebonys omslag. Han är helt klart en stjärna nu.
Han var vacker på många sätt.
Vem annars har ett sånt leende?
Kanske bara Brando. Kom igen.
En del av Sidneys charm är att han är som en levande yorubamask.
Som en av Benin-bronserna. Han är så statyliknande.
Han var bara jättesnygg.
Jag ville gifta mig med Sidney Poitier.
Han förkroppsligade min idé om hur den perfekta svarta mannen är.
Sidney var övertygande.
Han förstod vad bildspråk handlar om och kraften i det.
Jag har sett folk gråta.
Jag har sett kvinnor svimma.
Jag har sett deras makar svimma.
Jag har sett hur alla bara smälter i hans närvaro.
Han var så elegant, så statyliknande.
Han var bara "wow". Filmstjärnor borde vara "wow".
Jag gjorde Raisin in the Sun 1959. Så vi lärde känna varandra rätt väl.
Alla svarta hade läst Raisin in the Sun,
för det var en av pjäserna man läste när man fick läsa svarta saker i skolan.
Sidney hade köpt en minkpäls eller nåt liknande till mig.
Jag sa: "Jag behöver inget sånt. Jag vill bara…"
Så jag returnerade den, tog pengarna
och investerade dem i Raisin in the Sun.
Och jag var den största investeraren i pjäsen han gjorde på Broadway.
Jag hade spelat på Broadway tidigare. Jag visste inte hur det skulle gå.
Det kändes positivt. Efter den första akten var det knäpptyst.
Vi trodde det var en flopp.
När det var dags för den andra pausen
var publiken så investerad att när pjäsen var över hördes ett…
En frisk vindpust, ett skrik, ett "bravo"!
Det var otroligt.
Jag visste att jag var ämnad att bli skådis
när ridån gick ner efter premiären.
Efter alla tvivel som hade hopats efter det slumpartade mötet
mellan mig och den andra herren på American Negro Theatre,
då när han slängde ut mig…
Den kvällen visste jag säkert
att jag just blivit formellt presenterad för mitt sanna kall.
Jag var en skådespelare.
EN FLÄCK I SOLEN
Jag har planer, jag.
Planer som kommer vända stan upp och ner. Vet du vad jag menar?
REGI AV DANIEL PETRIE
Filmen som kom året därpå tar pjäsen till en bredare publik
och är enligt mig Poitiers mest laddade insats.
Det är ingen slump att rollen är skriven av en afroamerikan
i medborgarrättsrörelsens tumult,
till skillnad från många andra roller som var skrivna av vita liberala män.
Lorraine Hansberry lyckades gestalta hur det är att vara svart
som ingen annan i Hollywood kunde.
-Jag vet att du är en upptagen liten pojk. -Walter, sluta.
Jag vet att ingen i världen är lika upptagen som svarta studenter,
med era studentföreningspins och vita skor.
Men Wally.
Ni går alltid runt med era böcker på väg till era klassrum.
Vad lär ni er? Vad fyller de era huvuden med?
Taket på möjligheter som svarta hade,
i synnerhet aggressiva unga svarta män på den tiden…
Det är med där. Han förkroppsligar det verkligen.
Det är ingen stor skillnad mellan Sidney i En fläck i solen
och grabbarna i Boyz n the hood.
Du är så full av bitterhet.
Du, då? Är inte du bitter?
Ser inte du några glimrande stjärnor som är utom räckhåll?
Jag pratar…
Bitter?
Jag är en vulkan. Jag är en jätte omgiven av myror.
Myror som inte fattar vad jag pratar om. Vad sägs om det?
Att skapa ett ögonblick är en konstform. Man måste veta vad man ska göra
och var kameran kommer vara och lära sig allt det.
Han hade listat ut det.
Det är svårt att inte härma honom.
REGI AV MARTIN RITT
Första gången jag träffade Sidney var jag liten,
för han och tant Diahann var tillsammans.
Jag var nog fem.
Jag lärde mig mycket om deras förhållande
när jag läste Sidneys bok när jag var mycket äldre,
för Diahann pratade inte om det då.
När jag blev äldre pratades det om saken när det hade blivit lämpligt.
Jag var förvånad. Jag visste inte att det var så.
Många känslor var inblandade.
-Du är vacker. -Är jag?
Ja.
Du får mig att känna mig vacker.
Jag känner mig inte medelmåttig med dig. Jag känner mig väldigt speciell.
Det är en sexig film.
Det svartvita är så vackert.
Paris är så vackert.
De är i de här jazzgrottorna.
Paul Newman är med.
Och tant Diahann,
som är den vackraste kvinnan nånsin i den där filmen.
Han och Diahann Carroll är ett av filmhistoriens vackraste par.
De går runt i sina trenchcoatar på Paris mörka gator
och pratar om medborgarrättsrörelsen och kärlek.
Häng kvar i Paris ett tag och vila upp dig.
Ät lunch nånstans där du inte pryglas för det.
En dag kommer du titta ut över havet och säga: "Vem behöver det?"
Samtidigt som Poitier blir en symbol för hela landet
går han även igenom en personlig kris.
Å ena sidan känner han en stark kärlek till Diahann Carroll
som saknas i hans äktenskap.
Å andra sidan är han pappa. Och enligt hans fars lärdomar
ska en man vara en god familjeförsörjare.
Överger han sina värderingar genom att ta del i denna affär?
Jag kan inte släppa dig.
Följ med mig då.
Vid slutet av inspelningen var de fortfarande villrådiga.
Osäkra över nästa steg i deras liv, om de tänker hålla ihop
och vad de skulle göra med sina familjer.
Han var upptagen. Han måste åka.
Han kunde inte stanna i huset,
för han behövde en lägenhet så att han kunde skriva.
Han hade börjat skriva då.
Och givetvis visade det sig
att det var nåt annat,
och inte det han sa.
Freedom Now-rörelsen, hör mig.
GÅ MED I MARSCHEN FÖR FRIHET NU!
Vi ber alla medborgare åka till Washington med flyg, bil, buss,
hur ni än kan ta er dit.
DE KOMMER FRÅN ALLA HÅLL
Negrer vill ha samma saker som de vita har.
Alla deras rättigheter.
Frihet!
MARSCHEN TILL WASHINGTON 1963
Hela syftet med marschen är att visa stöd
för president Kennedys lagförslag.
Vi var egentligen bara en sydstatsrörelse för svarta till augusti 1963.
LEV OCH ARBETA TILLSAMMANS
Det var inte bara dr King som skildrade sina drömmar
för afroamerikanerna i syd –
det var även Hollywoodstjärnornas närvaro.
Harry och Sidney gjorde det till en global tillställning.
Och det innan Martin Luther King hade sagt ett ord.
Dr King kände inte Marlon Brando.
Han kände inte Paul Newman.
Hollywoodstjärnor som marscherade med dr Kings rörelser.
Det var Sidney och Harry. Det var kopplingen.
Jag noterade idag, hela dagen lång, i alla tal, på alla plakat
såg jag och hörde ordet "nu" upprepas om och om igen.
-Ihärdigt. -Nu!
Brådskan som var tydlig idag har bubblat inom mig i många år.
Åtminstone under de flesta år som vuxen.
Medborgarrättsrörelsen intresserade mig för min överlevnads skull.
Jag tror att jag började bli intresserad för många år sen,
men aldrig lika intensivt som idag.
Jag tror det är dags…
Vad gäller Sidneys aktivism var jag inte bara imponerad,
utan jag var inspirerad av den,
för jag tänkte att jag också kan göra det, på mitt sätt.
Jag måste hitta mitt sätt, men jag kan göra det.
Jag har en röst. Jag kan använda den.
Han kämpade mot alla odds.
Man visste att han skulle bli påhoppad. "Vem är du att snacka?" Det är orättvist.
Han hade en röst och all rätt att använda den.
Han hade förtjänat sin röst.
Skådisar får också uttala sig.
Genom genomsnittsamerikanens ögon, tyvärr,
var det omöjligt för dem att se mig.
Ibland var jag arg över det,
att jag inte hade makten att förändra
hur svarta utnyttjades och behandlades.
Hollywood var inte redo för fler än en svart stjärna då.
Det fanns en svart stjärna. Det fanns svarta skådisar,
men det var mestadels en konservativ bransch
som måste tvingas in i nutiden, och det tog dem lång tid.
Ingen lärde upp den nästa Sidney Poitier.
Sidney var som ett komplex.
Det fanns ett Sidney Poitier-komplex. Som en matris.
Och rasism funkar som i Highlander.
Vi har ju Sidney.
Vad ska vi med andra negrer till?
Han var en rassoldat som ledde armén åt alla andra,
men han förstod verkligen att hans färg inte definierade honom.
Han sa det inte för att göra motstånd eller förklara.
Det var bara ett faktum.
Det finns så mycket om oss och omkring oss
som har bidragit till några av vändningarna jag gjort,
några av valen jag gjort.
Och vissa av valen var inte
bara jag som tittade på livets poängtavla och sa:
"Det här är vad jag borde göra, vad jag tänker göra."
Nej. Man lever enligt
värderingarna som driver en.
LILJORNA PÅ MARKEN
REGI AV RALPH NELSON
Liljorna på marken är en lågbudgetfilm.
Det är en enkel historia om en svart mekaniker
som kommer till sydvästra USA och hjälper några nunnor bygga en kyrka.
Gud är god. Han har skickat en stor, stark man.
Han sa inget till mig om det. Jag hade bara vägarna förbi.
63 var jag sex år gammal.
Jag bara: "Sidney, stick. Vad hänger du med dem för?"
"Hoppa in i bilen." Och jag…
Det är vad jag tänkte som sexåring.
Han sa: "De har inte råd med mig. De erbjuder ingenting."
Jag sa: "Vet du vad du kan göra?
Gör inte filmen för arvode,
utan gör den som delägare."
"Jag tänkte aldrig på det." "Tänk på det, så vet du."
Först erbjuds Belafonte rollen.
Han tackar nej och säger: "Han känns inte som en riktig människa."
Hemsk film. Hemsk.
HARRY BELAFONTES RÖST
Den värsta filmen jag läst.
Jag avböjde väldigt dramatiskt.
Och Sidney tog rollen.
Han var så bra i den filmen.
Harry sjöng också. Han hade en annan karriär.
Han klarade sig. Han hade råd att tacka nej.
Man kan börja tacka nej när huset är avbetalat.
Inget illa menat mot Harry, men han Day-O:ade runt.
Okej?
När vi gjorde Hello Dolly var jag på Broadway med Pearl Bailey.
Och när kändisar kom och tittade på showen
bjöd hon upp dem på scen.
Och de sjöng…
Så hon bjöd upp Sidney när han kom.
Hon sa: "Kom igen, Sidney. Nu kör vi."
Och han sa: "Jag kan inte sjunga."
Okej? Då kör vi.
Hon sa: "Vad pratar du om? Jag såg dig sjunga i Liljorna på marken."
"Det var nån annan!"
Kom igen nu.
Den här lilla B-filmen drog en del folk.
Den fångade en viss stämning.
I synnerhet uppskattades Poitiers karaktär, Homer Smith,
och Poitiers skildring, denna väldigt rara stil.
Den fångar bara rätt stämning.
Rollen var en älskvärd, underbar, upplyftande karaktär
vars återspegling kan hittas i den bättre delen av alla människor.
OSCARSGALAN 1964
Hollywoods stora kväll. För den 36:e gången erkänner staden
årets stora artister och prestationer genom att dela ut eftertraktade Oscars.
Jag var bara en tioåring i Milwaukee.
Jag tittar på nåt som kallas Oscarsgalan,
och det är folk i limousiner och hela köret.
Varje gång en svart människa syntes på tv
lyfte jag på telefonluren och sa:
"Färgade på tv, färgade på tv! Slå på den nu."
Så jag missade vad det än var.
De nominerade för bästa skådespelare
är Albert Finney i Tom Jones!
Richard Harris i Idolen,
Rex Harrison i Cleopatra,
Paul Newman i Vildast av dem alla,
Sidney Poitier i Liljorna på marken.
Vinnaren är Sidney Poitier i Liljorna på marken.
När hon sa mitt namn hoppade jag upp och sa:
"Jag vann!"
Jag kunde inte hejda mig.
Jag uttryckte mig själv,
men det var även ett uttryck som tillhörde väldigt många människor.
Kan du föreställa dig det?
Det här var innan Civil Rights Act.
Kan du föreställa dig chocken i rummet?
Kan du föreställa dig glädjen, magin
och att nåt gudomligt hände just då?
Nåt som gick om allt annat som pågick i den svarta gemenskapen.
Mr Poitier är den första negern som vinner,
och tillkännagivandet mottas varmt av publiken.
Det var en vändpunkt, verkligen,
i ett Hollywood som hade valt
att gestalta oss, svarta,
som nåt helt annat än vi var.
Eftersom det har varit en lång resa till det här ögonblicket
är jag givetvis skyldig att tacka ett otal människor.
Han var det stora svarta hoppet för mig.
I det ögonblicket blev han det.
Jag minns att jag kände
att om det här kan hända en icke-vit man, så undrar jag vad som kunde hända med mig.
Jag kan bara säga ett väldigt speciellt tack.
Han lyckades för många, inte bara vi som kom efter honom,
utan Sidneys föräldrar och deras föräldrar och hela vägen tillbaka till slaveriet.
Föreställ dig hur de kände sig när han "lyckades".
För att vara den första svarta mannen, från Bahamas,
att vinna bästa skådespelare
i en tid då det i princip var omöjligt,
så måste man vara hundra gånger bättre än alla andra.
Det var nåt särskilt för den tiden, inte direkt för att jag var så pass bra,
för jag var inte så bra.
Men det fanns något inom mig som jag bar vidare som var i min mamma:
det hon gjorde som mor för min överlevnad.
Jag förväntades inte att leva när jag föddes.
Jag föddes två månader för tidigt.
Min far gick hemifrån dagen därpå
när det hade fastslagits av alla närvarande,
inklusive barnmorskan, att jag inte skulle överleva.
Han kom tillbaka till huset med en skolåda.
Och…
…de var beredda att begrava mig.
Nå, min mor accepterade det inte.
Hon sa nej till dem.
Hon lämnade huset
och gick till alla ställen hon trodde att hon kunde få stöd.
Och hon gick förbi en spåkvinna.
Min mamma sa: "Jag födde precis ett barn.
Han föddes väldigt tidigt,
och jag vill att du berättar om min son."
Spåkvinnan blundade, och hennes ansikte började rycka.
Hennes ögon rullade fram och tillbaka bakom ögonlocken.
Plötsligt öppnade hon ögonen
och sa: "Oroa dig inte för din son.
Han kommer överleva.
Han kommer att resa till världens alla hörn.
Han blir rik och berömd."
Och jag skulle bära hennes namn över hela världen.
Och alla saker hon sa…
…har hänt mig.
NBC News presenterar: Chaney, Goodman, Schwerner.
Senaste nytt om de tre medborgarrättsaktivisterna
som saknas i Mississippi.
James Chaney, Andrew Goodman och Michael Schwerner
åkte till Mississippi för att registrera negrer som väljare.
Jag hade precis kommit in i rörelsen då.
PASTOR WILLIE BLUE MEDBORGARRÄTTSAKTIVIST
Jag hade precis hoppat av en pickup.
Jag kände alla utom Goodman.
De var lärare.
De lärde folk vad rösträtt är, hur det går till, för vi visste inte.
Såvitt jag vet lärde de ut den amerikanska drömmen.
Rösta, så är valet ditt.
Röstar du inte är valet deras.
Kom ihåg att rösta, så är valet ditt.
En gång hände nåt otäckt dig när du var nere i södern.
Jag har bara hört lite vagt om det, men jag har aldrig hört dig berätta.
Sidney och jag har varit vänner i 26 år.
Jag tror inte att nåt har hänt
som har fört oss närmare varann än det ögonblicket.
Min vän Harry Belafonte ringde och sa:
"Jag vill att du följer med till Mississippi.
Vi måste ge medborgarrättsrörelsen lite pengar."
Gruppen i det området hade desperat brist på pengar.
Vi behandlar alla med respekt här i Mississippi,
alla som kommer, så länge de inte överträder lagen.
Det kom telefonsamtal och hot varje dag och kväll.
De ville lönnmörda Belafonte och Poitier.
De sa: "Vi ska döda alla negrer som kommer till Greenwood."
Jag hade antagit att, tack vare min koppling med Bobby Kennedy,
att ett samtal till justitiedepartementet som förklarar vart jag är på väg
hade gett oss federalt skydd.
När vi kom dit fanns det inte ett spår av federala poliser eller skydd.
Vi hoppade in i en bil… Vi hade två bilar:
en som vi skulle åka i och en till som reserv.
Ingen ville köra bilen.
Jag sa att jag gör det.
Efter alla handslag, hälsningar och introduktioner
sattes bagaget i min bil.
Och Poitier och Belafonte satt i den främre bilen.
När vi steg in i bilen sa nån: "Där är de."
Strålkastarna slogs på. Vi såg att det var Ku Klux Klan.
Vi körde iväg.
När pickuperna försökte köra om blockerade den tredje bilen deras försök.
De körde in i bilens bakdel.
Min första tanke var: "Släpp inte förbi dem."
Och de rammade bilen bakom oss konstant
för att flytta på den så de kommer åt oss.
Vad som än händer, släpp inte förbi dem.
Om de skjuter mig i ryggen, är det så jag måste dö.
Det fortsatte så i några kilometer.
De kom inte förbi. De gav upp.
Och en mängd studenter hoppade in i bilarna som var lediga,
kom till motorvägen och tog oss till Greenwood med pengarna.
Och vi kom fram välbehållna.
Det var som taget ur Bibeln.
Folk var uppe i träden.
Och i hela kvarteret var det folk precis överallt.
Och… det gjorde mig tårögd.
Människorna uppe i träden och på taken…
Det var magiskt.
När de såg Poitier
började de sjunga den där låten från Liljorna på marken.
"Amen."
Det var verkligen speciellt.
Och varje år, runt mars–april,
börjar tidningarna skriva om den långa, heta sommaren inför oss.
Plundring, mord och mordbrand har inget med medborgarrätt att göra.
Vi är trötta på det.
Vi kommer inte att köras över av vita nånstans längre.
Och vi menar det.
Jag minns tydligt när jag var runt tio år gammal.
Året var 1967, och det var Sidneys sommar.
Min mamma tog med mig på De upproriska,
I nattens hetta och Gissa vem som kommer på middag.
Det fanns svarta filmstjärnor,
men Sidney är nog den första egentliga svarta Hollywoodstjärnan.
Folk gick på bio för att se hans filmer. Det hade aldrig hänt förr.
Och vita gick på bio för att se hans filmer,
än viktigare, under en tid då medborgarrättsrörelsen är i full gång
och han blir en förebild för den.
Den största filmstjärnan, en svart man, 1967–68.
Och hela landet är fast i en nedåtspiral runt honom.
I NATTENS HETTA
Upp och stå, boy.
REGI AV NORMAN JEWISON
Med en gång!
Jag minns hur imponerad jag blev av hans oantastliga värdighet.
Filmen leker med ens förväntningar.
Han tänker inte ta det.
Men man undrar hur länge han tänker ta det innan han exploderar.
Du verkar rätt säker på din sak, Virgil.
Lustigt namn på en neger från Philadelphia. Vad kallar de dig där?
De kallar mig mr Tibbs!
"De kallar mig mr Tibbs."
Jag gillade det, för jag upprepade det han sa.
Och publiken var mestadels svart.
De bröt ut i applåder och vaknade till liv.
Den berömda scenen i växthuset,
när den vita plantageägaren örfilar honom och Sidney slår tillbaka…
I en biosal 1967 var genomslagskraften stor.
Var mr Colbert i det här växthuset,
kanske runt midnatt igår?
Det var knäpptyst.
Det har aldrig varit tystare i en biosal.
Man hör några…
Sen tittade folk på varann.
Alla svarta blev till sig. De hade aldrig sett nåt liknande.
Det hade aldrig setts på bio förr.
Han var verkligen nåt.
Vad tänker du göra åt det?
Jag vet inte.
Vet du vad vi gjorde?
"Ja!"
I det ursprungliga manuset stirrade jag argt på honom
tills mina starka ideal ledde mig ut genom dörren.
Det kunde ha hänt med en annan skådespelare,
men inte med mig.
Jag minns alltför väl kvällen i Miami med en pistol riktad mot pannan.
Jag sa till regissören att manuset måste skrivas om.
Ingen annan än Sidney hade fixat det.
Han var en stjärna. Det fanns ingen tvekan om saken.
Han armbågar sig genom livet.
"Ur vägen."
Och det blev faktiskt en höjdpunkt i filmen.
Men det talade också om vår tid.
En tid i USA:s historia då vi, i alla fall på film,
kunde ta upp vissa frågor.
Det var örfilen som ekade över världen. Utan motstycke.
Det katapulterar honom in i ögonblicket.
Så det finns en intressant parallell
mellan Sidney i den scenen och vad som händer ute på gatorna.
DE UPPRORISKA
REGI AV JAMES CLAVELL
Att se denna svarta man
som lärare och mentor åt de här barnen…
Det var alltid en vit kille, oftast, som var hjälten,
och de svarta var de som räddades eller ställde till med trubbel.
Den här filmen vände uppochner på det.
Sitt ner.
De upproriska, det var min favorit,
för jag såg pappa
reagera som han gör med oss.
Han var inte bara sina barns lärare – han var allas lärare.
Jag såg honom.
Alla såg skådespelaren.
Jag såg pappan.
Alla kommer att vara hövliga i detta klassrum.
Ni kan kalla mig "sir" eller "mr Thackeray".
De unga damerna adresseras som "miss", och pojkarna som sina efternamn.
Jag har alltid sagt att jag har änglar på mina axlar, för jag har sån tur.
Jag var artist, musiker, sångare. Jag hade aldrig agerat.
Min manager var klyftig.
När de bad mig vara med i filmen sa hon: "Ja. Men hon måste sjunga ledmotivet."
Alltså…
För mig att bli kopplad till det budskapet…
Det var ett väldigt kraftigt budskap.
Det handlade om kärlek. Det handlade om Black Lives Matter.
Han är precis lika viktig som alla små vitingar i skolan.
Han är faktiskt ännu viktigare för dem
än någon de nånsin kommer träffa.
Jag hade haft många hittar,
och jag fick det efter filmen med.
Men den var speciell, för den handlade inte bara om en sång.
Den handlade om Sidney Poitier och budskapet den filmen hade.
Tal!
Det bör påpekas att filmerna inte gjordes för svarta.
När de gjordes var han väldigt medveten om historien som han berättade
och vad som hände i rörelsen,
i synnerhet dr Kings rörelse.
Men han är lite som en förelöpare i massmedierna
vad gäller att bevisa att svarta är människor.
Varje gång man kan humanisera svarthet,
humanisera och normalisera det
för en värld som inte ens såg oss som människor,
hjälper det vår sak…
GISSA VEM SOM KOMMER PÅ MIDDAG
…för det låter folk se vår mänsklighet.
REGI AV STANLEY KRAMER
John Wade Prentice.
Vilket fint namn, va?
John Wade…
Joanna Prentice kommer jag heta.
Det här är John.
Det är så trevligt att träffas.
Detsamma, mrs Drayton.
Jag har medicinska kvalifikationer, så jag hoppas du inte tar illa upp
när jag säger att du borde sitta ner innan du faller ner.
Han tror du tänker svimma för att han är neger.
Jag var 22 år gammal. Sidney var väldigt rar,
och jag var väldigt naiv.
Så när den där scenen spelades in, den med kyssen,
trodde jag inte det var nån stor grej.
De sa: "Okej, vi är redo att filma."
Sen tittade jag omkring mig i studion,
och alla hade väldigt bistra miner.
Jag visste inte vad som pågick.
Det var inte förrän efteråt,
när jag gick för att ta av sminket,
som jag frågade sminkösen:
"Vad var det som hände där inne?"
Hon sa bara: "Åh, vad naiv du är. Vet du inte?"
"Nej. Vad var det som hände?"
Många kommer tycka att vi är ett chockerande par.
Inte sant, mrs Drayton?
Jag vet vad du menar.
Det är alltför lätt
för folk som inte var med om de kulturella motsättningarna på den tiden
att orättvist avfärda filmer som Gissa vem som kommer på middag
och glömma hur banbrytande de var då.
Det här hände för hastigt. Du sa det ju själv.
Har du tänkt på vad folk kommer säga?
I 16–17 delstater skulle ni bryta mot lagen.
Ni blir brottslingar.
Den scenen i Gissa vem som kommer på middag
där han säger: "Du ser dig själv som en färgad man
och jag ser mig själv som en man."
Det definierade Sidney Poitier.
Du är min far.
Jag är din son. Jag älskar dig.
Har alltid gjort, kommer alltid att göra.
Men du ser dig själv som en färgad man.
Jag ser mig själv som en man.
Det var inte ens en replik för honom, för det var den han var.
Han såg sig själv som en man.
De tre filmerna var succéer.
Han bar vit skjorta och slips i alla tre.
Det var då han blev sir Sidney.
Han hade redan satt sitt avtryck med Liljorna på marken -63.
Men plötsligt är han inte bara hyllad – han är även kommersiellt lönsam.
Det var nåt helt nytt i amerikansk filmhistoria.
Jag frågade honom om han har en film planerad efter denna.
Han svarade: "Nej.
Det här blir troligtvis den sista filmen jag nånsin gör."
Jag frågade varför,
och han sa: "För att svarta människor,
mitt folk, ser mig som en Onkel Tom."
De snabbt förändrande sociala strömningarna
skapade en mängd missnöje med mig i vissa delar av den svarta gemenskapen.
En kulturell våg som toppade
när New York Times publicerade artikeln "Varför älskar vita Sidney Poitier?"
"VI HAR SAMMA GAMLA SIDNEY POITIER-SYNDROM:
EN BRA SNUBBE I EN HELVIT VÄRLD."
Enligt vissa var jag en Onkel Tom, till och med en husneger,
för att jag spelade roller som inte kändes hotfulla för vita,
för att jag spelade den ädle negern som uppfyller vita liberala fantasier.
"MEN HAN FÖRBLIR OVERKLIG, SOM HAN HAR VARIT I SNART 20 ÅR,
OCH SPELAR I PRINCIP SAMMA ROLL:
DEN ANTISEPTISKA, ENDIMENSIONELLA HJÄLTEN."
Jag är artist, människa, amerikan, samtida.
Jag är många olika saker, så jag önskar att ni kunde…
…ge mig respekten jag förtjänar.
Det är inte lätt att vara först.
När man som ensam individ
måste representera en hel ras…
Det är som Jackie Robinson.
Man tar all skit för hela rasen.
Sidney måste ta mycket skit som Denzel inte behövde.
Om man ber om regn, får man stå ut med gyttjan.
Han hade breda axlar. Men han behövde bära mycket på dem.
Det är mycket press att göra allt rätt. Svårt att veta hur man ska döma det.
Men Sidney hade alltid mina två favoritsaker:
ödmjukhet med sin kreativitet och elegans med sin framgång.
-Kände du pressen? -Den gick inte att undgå.
Den är där hela tiden.
Man vet att ett helt folk tittar
för att se om man bär en fana som de kan relatera till
samt för att bestämma om man representerar deras bild av en,
om man borde välkomnas eller inte.
-Var det ensamt? -"Var det ensamt?"
Såklart det var.
Det var ensamt.
Har de hört om Martin Luther King?
Vi har…
Tråkiga nyheter för er alla.
Och jag tror det är tråkiga nyheter för alla våra landsmän
och fredsälskare över hela världen.
Och det är att Martin Luther King
sköts och dödades ikväll i Memphis, Tennessee.
NBC avbryter sin reguljära sändning för följande rapport.
Martin Luther King Jr. dödades ikväll i Memphis, Tennessee,
skjuten i ansiktet när han stod ensam på sitt hotellrums balkong.
Han dog på sjukhus en timme senare.
Jag kom hem med bussen i Pleasantville.
Min pappa mötte bussen i slutet av uppfarten, vid brevlådan.
Han steg på bussen,
och han kunde knappt stå upp för han är så lång.
Och han tittar på alla barn.
Och han sa nåt universellt till dem,
nåt om: "En stor man har blivit…
…tagen ifrån oss." Han sa det så.
"Vi borde anta hans stora ord
om att behandla alla med respekt och värdighet."
Barnen bara häpnade.
De tittade bara upp mot honom.
Sen säger pappa: "Okej, flickor, nu går vi hem.
Av jord är du kommen.
Jord skall du åter varda.
Vi tackar Gud för att ha skickat en ledare
som var villig att dö men inte villig att döda.
Det var -65 som Malcolm X lönnmördades i en moské i Harlem.
Det var -68 som Martin Luther King mördades.
Vi har en bräckligare demokrati i det judiskt-kristna samhället än vi tror.
Vi hålls samman av några sköra kulturella trådar.
Sidney Poitier är en av dessa trådar.
Mordet på Martin Luther King
är början på en ny era av Poitiers yrkesliv
och även viktiga personliga dimensioner.
Den personliga dimensionen är inte bara vilsenheten som många afroamerikaner kände
efter mordet på Martin Luther King,
utan också en spricka med hans bästa vän, Harry Belafonte.
Direkt efter mordet diskuterar de båda hur man bäst ska minnas King.
Belafonte vill hålla ett massmöte i Atlanta efter Kings begravning.
Poitier menar att det skulle avleda uppmärksamheten från King.
Detta leder till spänningar mellan dem, och de slutar prata med varann ett tag.
Två väldigt egensinniga människor.
Får jag säga det igen? Två väldigt egensinniga människor.
Och de höll inte inne med sina känslor.
Harry ville göra nåt som verkligen låter sitt folk
visa sin sorg och hylla King.
Jag tror att Poitier helt korrekt såg det som en distraktion.
Det visar hur snabbtänkta folk måste vara
efter oförutsedda, brutala omständigheter.
Jag menar… Bara traumat.
Både Poitier och Belafonte insåg att nåt måste förändras.
Så han förlorar sin bästa vän samtidigt som allt annat verkar försvinna.
Han är i skilsmässa med sin fru.
Han försöker vara ihop med Diahann Carroll.
Som sagt är en stor del av min fars arv lärdomarna han gett sina söner.
Det vilade tungt på mig när jag och min första fru separerade.
Det var en lång, plågsam period som lämnade men för alla inblandade.
Det var inte kul för min mamma,
och jag tror jag kände det mer än nåt annat…
…för jag såg inte vad min pappa gick igenom,
men jag såg vad hon gick igenom.
Vänner bestämde vems parti de skulle ta,
så det var ganska smärtsamt för mig.
För min pappa fick majoriteten.
Inget mer "farbror" eller "tant" den och den,
eller gudföräldrar här och där.
Det kan göra mig tårögd,
men de som stöttade henne var jag tacksam för.
Jag var förstås kär i en annan kvinna,
och skuldkänslorna från det var inget som 11 år av psykoterapi kunde bota.
"Min fru förstår mig inte tillräckligt", sa jag klichéartat.
Sen sa jag att den andra kvinnan hade sin egen agenda.
Kort efter varje gång vi skildes åt ville vi bli tillsammans igen.
Och jag tror vi insåg
långt innan förhållandet var över att det inte var ett sunt förhållande,
att det inte var den typen av förhållande som ens kan utvecklas till en bra vänskap.
Det är intressant att se hur snabbt popkultur kan förändras.
Från -63, Liljorna på marken, till kanske -68
var han den som angav tonen för hur en svart image ser ut.
Två saker händer.
Black power händer.
Vi pratar om: "Säg det högt, jag är svart och stolt."
Vi kändes oss som ett folk.
Afrofrisyrer, Soul train.
Och blaxploitation.
Skit ner dig! Ur vägen.
Så det som gjorde honom så revolutionär 1967–68
gör honom passé nu för den nya generationen
som har sex med vita kvinnor framför kameran,
som inte bara örfilar vita män utan skjuter dem.
Svarta exploateringsfilmer handlade bara om att spöa vitingar.
Det var vad de handlade om.
Och det är trist att den svarta publiken inte kände att Sidney var hipp.
Jag håller inte med om det, men om man tittar på den svarta publiken
gick de och såg svarta exploateringsfilmer en masse.
Quincy Jones höll min 42-årsfest hemma hos sig,
och Sidney Poitier var där.
Jag minns att jag gick nerför trappan, runt hörnet,
och plötsligt stod han bara där.
Jag stelnade till, för han var min hjälte.
Han sa bara: "Hur mår du, raring?
Jag har längtat efter att träffa dig, raring."
Och givetvis blev jag tårögd.
Och jag bara: "Du vet inte hur mycket det här betyder för mig."
Just då fick jag mycket skit från svarta
för att jag och min show inte var svart nog.
Så vi satte oss ner i ett hörn på min 42-årsfest, och han sa:
"Det är svårt att bära andras drömmar,
så du måste hålla fast vid din egen dröm.
Om du lever därefter, så är det allt som räknas."
Det ögonblicket förändrade mitt liv.
Han berättade om det som hänt honom:
"Är Sidney Poitier svart nog?
Är han bra nog? Representerar han det vi vill ha?"
och hur det fick honom att känna sig,
att det tryckte ner honom ett tag.
Han försöker bara fatta det bästa beslutet för varje film
baserat på att han är Reginald och Evelyn Poitiers son.
Och att bokstavligen bli attackerad på det sättet
är en attack mot ens karaktär, ens väsen, ens egna värderingar,
ens värde som man och som svart.
URLADDNING
När jag skulle börja filma Urladdning
fanns det inget som fick mig att misstänka
att mitt livs kärlek väntade runt hörnet.
Min syster och jag såg Urladdning för första gången när vi var lite på 20.
Ingen fick tag på den innan dess. Fråga mig inte varför.
Min mamma var kanadensiska men bodde i Paris och gjorde fransk film,
så de trodde hon var fransyska.
När Universal först kontaktade henne
var hennes första fråga: "Vem mer kommer att vara med?"
När de sa att det var Sidney Poitier svarade hon: "Vem är det?"
De sa: "Åh, men det är Sidney Poitier, den största skådisen nånsin."
Och jag sa att jag aldrig sett en av hans filmer.
Så, jag råkade vara i London,
och En strimma solsken gick på bio.
EN STRIMMA SOLSKEN
Jag tyckte han var väldigt snygg.
Jag råkade vara på omslaget till amerikanska Vogue just då
och i en indiefilm.
Sen åkte jag till LA och mötte Sidney.
Han var väldigt snäll.
Vi lunchade, och det var allt.
Jag var förlovad med nån annan just då, men…
När du biter på dina läppar…
Det dröjde inte länge, när vi väl arbetade ihop,
förrän vi undrade om kanske en högre makt hade fört oss samman.
Den här gången var jag redo för kärlekshistorien
som jag hade sett i mina föräldrars äktenskap
i början av mitt liv.
Att de gjorde en film ihop var en del av historien om hur de träffades.
Så det är egentligen historien om hur de träffades.
De gifte sig inte förrän jag och min syster var två och fyra.
Min mamma hade tagit oss till barnläkaren.
De antog att hon var barnflickan.
Hon gick hem den dagen och sa: "Nu räcker det!
Du kommer gifta dig med mig den här veckan.
Punkt slut." Så de gifte sig den veckan.
Det hände hemma hos oss. Vi var mitt uppe i vigseln
när lilla Sydney, två och ett halvt år, kommer och drar i Sidneys kavaj.
"Pappa, vad gör du?"
Och nån sa: "Din pappa gifter sig med din mamma."
Och hon sa: "Jaha, okej." Och det var allt. Vi var gifta.
När vi växte upp var många av familjerna runt oss
och många vänner av blandad härkomst.
Mina föräldrar var förutseende nog att omge oss med andra blandade familjer.
Så det fanns en liten grupp där alla kände varandra väl.
Och alla barnen lekte ihop så att vi fick känna att det var normalt.
Quincy och Peggy. Kidada och Rashida.
Det var dem vi hängde med mest.
De var som våra gudsystrar, gudföräldrar, gudfamiljer.
De gjorde ett bra jobb med att skydda oss från omvärldens idéer om såna saker.
Min pappa separerade oss inte. Han sa inte:
"Det här är en familj och det här är en annan."
Bara: "Nej, det här är min familj."
Han såg till att vi förstod att vi är en enda familj.
Som far höll han verkligen måttet.
Vi var sex stycken, och alla togs väl omhand.
Det hjälpte också att han gifte sig med två fantastiska kvinnor.
Och de är väldigt lika. Joanna och min mamma är väldigt lika
vad gäller att ha ett stort hjärta och fokus på familjen.
Hans mor sa alltid:
"Ta hand om dina barn och din familj."
Och än idag gör han det.
Han har ingjutit det i oss alla så att vi skyddar varann.
I början av 70-talet får Poitier en möjlighet
som kommer förändra hans liv på flera sätt.
Harry Belafonte ringer. De har inte pratats vid
sen mordet på Martin Luther King 1968.
Hur hittade du mig?
Jag frågade din häst.
Harry Belafonte ringde och sa: "Jag har ett projekt åt dig."
Jag vet inte om han behövde säga mer.
Hans sjätte sinne kickade in och…
"Okej. Var? När? Jag kommer."
BUCK OCH HERRENS HÖGRA HAND
REGI AV SIDNEY POITIER
Det var första gången han regisserade.
När vi började spela in var Sidney inte regissören.
Han fick det ansvaret på sig en vecka senare.
Vad hände med regissören?
Efter att ha filmat en vecka sa Harry till mig:
"Jag tror vi behöver en ny regissör."
Han förstod inte materialets struktur.
Materialets struktur
flätade samman indiankultur med afroamerikansk kultur.
Jag har aldrig gjort en film
utan att observera regissören noggrant.
Efter att ha gjort det i många år
har jag tagit lärdom av det jag såg.
Jag tog över regissörens tyglar och regisserade i en vecka.
Columbia tittade på det jag hade gjort och skickade ett meddelande till mig:
"Vi vill att du fortsätter regissera.
Det vi ser är okej med oss."
-Tagning. -Prisa Gud.
Jag är pastor Willis Oaks Rutherford
från den Högre och lägre ordern av den heliga övertygelsens kyrka.
Och var kommer du ifrån?
Sunflower County, Mississippi, mestadels.
-Bryt! -Herregud.
Tack. Utmärkt.
-Okej, igen. -Kör den.
-Från början? -Ja.
Okej, från början.
SOUL! MED ELLIS HAIZLIP
Det var en scen ur Buck och Herrens högra hand,
som snart borde komma på bio.
Hur var det att regissera Harry? Var han en stjärna? Hade han det egot?
Jag är så glad att du frågar.
Personkemin mellan Sidney och Harry i filmen var toppen.
Man kan se att de gillar varann,
att de bryr sig om varann.
Många lär bli förvånade över att höra
att han var den mest samarbetsvilliga skådisen
jag nånsin jobbat med.
Och inför tio miljoner människor
vill jag tacka dig.
Som den mäktigaste svarta skådisen i Hollywood,
och en av de mäktigaste skådisarna i Hollywood just då,
var det bra att han tog tyglarna. Precis som att filmen behövdes,
för filmen diskuterar svarta i Västern,
som var ett nytt ämne som popkulturen knappt tagit upp,
förutom på föraktfulla sätt.
Den gjordes som underhållning med ett budskap.
Vi tyckte att svarta spelade en stor roll när Västern byggdes.
Vi vill att svarta barn ska se det.
Vi får inte glömma det Sidney gjorde som filmare.
Alla filmer han hade möjligheten…
Vi hade inte haft det perspektivet,
den historien hade inte berättats så om det inte vore för Sidney.
"Jag heter Buck."
Jag heter Buck.
Han blir aldrig lika stor som i slutet av 1960-talet.
Han blir aldrig en lika stor superstjärna.
Å andra sidan blir han en ledare i svarta Hollywood på 1970-talet
på sätt som skapade så många fler möjligheter
för hans efterföljare.
Om branschens möjligheter var jämställt fördelade,
skulle det finnas 15 Poitier och 10–12 Belafonte, men det finns inte.
-Snarare tvärtom. Femton Belafonte och… -Passa dig.
År 1969 blev vi affärspartner tillsammans med Paul Newman.
Företaget hette First Artists,
som var nyskapande för att artisterna hade kreativ kontroll
över filmerna vi gjorde.
Vi fick inga pengar i förskott,
och vi tjänade bara pengar om filmen var en succé.
Jag struntade i lönen.
Jag ville bara ha kreativ kontroll.
Det var en ära att få vara den enda kvinnan med,
och jag är väldigt stort över min koppling till Sidney.
Det var väldigt vågat att starta ett produktionsbolag
som svart i Hollywood.
Jag tror att folk kände att han borde vara nöjd med det han har.
"Du får många roller. Du klarar dig.
Du behöver inte ha den maktposition där du skapar verket."
Det var ännu ett proaktivt drag av honom för att få ut sitt budskap.
Det vi ville ha
var möjligheten att göra våra egna filmer.
Göra dem själva, välja materialet.
Jag gjorde Panik i kubik,
Kalabalik i gangstervärlden, A piece of the action. Bara bra filmer.
Jag tyckte det var så coolt.
Jag tyckte det var så coolt när pappa blev regissör.
Han förstod branschen
och vad som behövde göras och vad som kunde göras.
Han var väldigt medveten om att det vid ett skede inte fanns några
och sen bara några få afroamerikaner vid inspelningarna.
Nånstans. Seriöst, nånstans.
Han startade företaget för att rätta till det.
Vi borde understryka
att du satte många svarta i arbete bakom kulisserna.
Vi har inte bara väldigt begåvade svarta skådespelare…
Ja. Vi har 1 300 svarta som jobbar på filmen.
Atmosfärfolk, tekniker och allt sånt.
1 276 är släkt med mig.
Kul för dem.
Ras var viktigt för Sidney,
så hur kan han regissera en film
om alla framför kameran är svarta och alla bakom är vita? Det går inte.
Det kommer inte på tanke. Sidney gör inte sånt.
Sidney ska se till att sätta svarta i positioner
där de kan ha en karriär bakom kameran.
Man har längre karriär bakom kameran än framför den.
Det intressanta med Poitier som skådis nu
är att han låter andra ta över.
Han är inte alltid den viktigaste.
Jag ser fram emot att regissera och fatta beslut i det området,
hantera manus och skådespelare, skapa en stämning och måla upp en bild.
Jag har inga såna visioner som skådespelare.
Jag har nog kommit så långt jag kan som skådespelare.
3rd Avenue i New York. Jag gick in en kväll.
Filmen som spelades var Kalabalik i gangstervärlden.
Jag gick in och stod längst bak.
Det var fullsatt, så jag stod och kollade allas reaktioner.
Det satt svarta kvinnor där och skrattade häcken av sig.
De blev så överlyckliga av att se dessa karaktärer,
för vi skapade karaktärer som de kunde ta till sig.
Med den responsen tänkte jag att jag måste hitta nåt liknande.
Komedierna jag gjorde försökte vi designa
så att publiken skulle se sig själva
på ett omfamnande sätt.
Så Sidney Poitier regisserar komedier nu.
Snacka om oväntat.
Han är en stor komediregissör, och han gör en film
med den kanske mest explosiva, karismatiska svarta komeditalangen nånsin.
Jag dömer dig till 125 år
-i kriminalvårdens förvar. -Va…
När man ser filmerna Poitier regisserat är han inte så bra som visuell formgivare.
Men han är bra på att regissera folk.
REGI AV SIDNEY POITIER
Och han lämnar utrymme för Gene Wilder och Richard Pryor att vara asroliga.
Vi gjorde inte…
-Vår advokat sa åt oss… -Jag gjorde det inte.
-Jag… -Nä, han skojar.
-Jag sa åt honom… -Han menar "vi".
-Vi gjorde det inte. -Har du rätt mål?
Ingen hade trott att hans största regisuccé skulle vara en komedi.
Han som banar väg för Denzel och Wesley
banar också väg för Robert Townsend
och Keenen Ivory Wayans,
för han är den första stora komediregissören i Hollywood.
'DÅRFINKARNA' 100 MILJONER DOLLAR I BIOINTÄKTER
-Hälsa på pappa. -Hej, pappa.
Stå kvar där, Anika.
Jag kan se dig, Sydney.
-Vad ser du? -Dig.
Tja, det är där pengarna är… som vi säger i branschen.
Får jag ett leende? Okej.
Sydney P?
En sak jag beundrar hos honom är att många gånger
när en skådis karriär börjar lida mot sitt slut
så tar hen vad som än kommer,
för driften är att hålla sig relevant
och fortsätta jobba som skådis.
Men min pappa har inte det.
Jag valde att kliva ner.
Man vill inte vara i sina sista stunder och behöva inse
att man kanske tillbringade hela livet i ett litet fack.
Och min karriär hade varit underbar i många år.
Jag menar inte att den hade fortsatt i samma takt.
Men om den hade det, hade jag mist chansen
att vara en mer komplett människa.
Framgång kan isolera oss.
Jag ville inte göra det.
Jag ville veta hur det känns att regissera en film,
så jag regisserade fem–sex stycken.
Jag ville veta hur det är att producera, så jag producerade några filmer.
Jag var född nyfiken, vilket gav mig mycket trubbel som liten,
men det tjänade mig väl som vuxen.
Jag hoppas att den nyfikenheten förblir med mig hela livet.
Vinnaren av 1992 års Life Achievement Award:
Sidney Poitier.
Jag har alltid sett Sidney som en stor fyr
på en udde nånstans i mörkret.
Ett starkt ljus.
Jag sa till honom att under alla mina formgivande år
så fokuserade jag på ljuset som han sken på mig.
Jag hade ingen annan ledstjärna som sken lika kraftigt, lika säkert,
som jag trodde på lika starkt.
För 48 år sen, under vintern 1945,
gick Sidney Poitier in på en liten teater i Harlem.
Det var American Negro Theatre.
Sidney bröt mönstret på så många sätt.
Sidney gav sitt bästa så att vi kunde göra det.
Han är en stor man, ett bra exempel på hur manlighet borde se ut och vara.
Han har gjort så mycket.
Han har varit igenom så mycket för att kunna säga:
"Jag har gjort allt jag kunde göra.
Nu vill jag bara titta tillbaka och tänka att jag gjorde det rätta."
BAHAMAS AMBASSADÖR TILL JAPAN 1997
Och det gjorde han.
Vi har varit vänner i många år.
Jag har delat mer med Sidney än nån annan.
Och jag är stolt över det han åstadkommit som artist och medborgare.
Jag är väldigt lyckligt lottad att ha dig som min vän.
Jag älskar dig.
Oscarn går till Denzel Washington.
OSCARSGALAN 2002
Oscarn går till Halle Berry i Monster's Ball.
Den kvällen var enorm för mig.
Inte bara för att jag vann, utan för att Denzel vann
och Sidney fick en heders-Oscar.
Jag visste att det skulle inspirera många.
Jag tackar er av hela mitt hjärta.
I 40 år har jag jagat Sidney. Äntligen får jag en.
Såklart får han en till samma kväll.
Jag minns att han stod upp.
På avstånd fördes facklan vidare, skulle man kunna säga.
Jag kommer alltid gå i dina fotspår.
Det finns inget jag hellre gör, sir.
Inget alls. Gud välsigne dig.
Det finns ingen som han. Kommer aldrig att finnas igen.
Folk har sagt att Sidney Poitier inte gör filmer.
PRESIDENTENS FRIHETSMEDALJ 2009
Han gör milstolpar i USA:s utveckling.
Poitier sa en gång att hans drivkraft är att bli en bättre människa.
Han blev det, och han gjorde oss alla lite bättre samtidigt.
Han är en av dem som kommit till jorden
för att förändra den, skaka om den,
för att ge folk vad de behöver
så att de kan gå vidare och göra förändringar i sina liv.
Sidney Poitier är en väldigt stark kraft.
Och det härliga med energi,
som min farfar sa, är att man inte kan döda den.
Energi upphör aldrig.
Allt som Sidney har skapat finns alltid här,
och det kommer alltid fortsätta växa.
Och… vilket vackert liv.
Grattis, Oprah, från oss alla,
till de senaste 20 åren
och till ljuset du fört med dig som skinit så ömt
på dem som behövde det mest.
Jag är en stor del av hans arv, precis som alla andra han berört.
Alla som känt något röra sig eller öppnas upp inom sig
när de såg honom i De upproriska,
eller Gissa vem som kommer på middag,
eller då han rullade av tåget
och fortsatte stå vid Tony Curtis sida,
och tänkte: "Skulle en neger göra så?"
Så skulle jag sammanfatta honom. Det är varje liv han berört.
Det är allt jag har.
Jag älskar honom så mycket.
Det är sant.
Mitt liv hade inte varit detsamma utan honom.
Jag har kommit långt. Väldigt, väldigt långt.
Och jag är stolt över det.
Jag är här för att vara…
…den bästa maken, den bästa morfadern,
den bästa pappan, den bästa mormorsfadern.
Jag försöker ge vidare allt som kan betraktas som gott inom mig.
Jag försöker verkligen
vara bättre imorgon
än jag var idag.
En bättre människa.
Inte en bättre skådespelare – bara en bättre människa.
När jag dör behöver jag inte vara rädd för att inte ha levt.
Undertexter: Borgir Ahlström