Downloaded from YTS.MX
Na podzim roku 2019 mi volal zdroj.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Zeptal se mě: „Zajímal jste se někdy o Wirecard?“
„Toho zpracovatele plateb? Ne.“
„Je to podivná společnost.
Zakládají firmy.
Peníze tečou dovnitř i ven.“
Je to strašidelné.
Volali mu přátelé ze zahraničí,
kteří pracovali ve zpravodajských agenturách,
a varovali ho:
„Zajímáš se o Wirecard?
Dej o nich ruce pryč!“
PRÁSK
DOKUMENT NETFLIX
Rostoucí skandál německé firmy na digitální platby, Wirecard.
Pane Braune, zprávy o vašem podnikání se čtou jako finanční thriller.
Jak vám prostě unikne pár miliard dolarů?
Zfalšované obraty, manipulace rozvahy, různá obvinění.
Jak zlé to bude?
Praní špinavých peněz, hazard, porno, pomoc teroristickým organizacím.
Byly to Financial Times proti Wirecard.
Snažili se najít informace a Wirecard hledala informace proti nim.
Byl to naprostý podvod.
Vypadalo to jako banka, ale byla to loupež.
Bývalý provozní ředitel Jan Marsalek je na útěku.
Největší podvodný skandál v německé historii.
Probíhá mezinárodní pátrání po Marsalekovi.
Neuvěřitelné, jak něco takového může přežít tak dlouho.
Bylo mi jasné, že to bude obrovský příběh.
Podvodníci využívají touhy lidí.
V Německu ta touha byla: „Chceme být na prvním místě.“
Německý průmysl je velice úspěšný, ale také velmi starý, tradiční.
Slavné německé značky, jako je Siemens, Daimler, BMW, Volkswagen,
to jsou všechno velmi staré společnosti.
Proto se německých politiků
a podnikatelů často ptají:
„Kde máte nové firmy?“
Chceme vlastního globálního digitálního šampiona,
jako v Silicon Valley.
Německý Google, německý Facebook.
A Wirecard jim tu touhu báječně plnila.
Objevte Wirecard.
Vyvíjíme finanční technologie, díky nimž jsou platby mobilní, plynulé
a téměř neviditelné.
Spojte se s Wirecard,
světovým lídrem inovací v digitálních finančních technologiích.
Je to hrdina, hvězda.
Prosím, přivítejte generálního a technologického ředitele Wirecard,
dr. Markuse Brauna.
Dobré ráno, dámy a pánové.
Wirecard byla jako německý PayPal.
A to je náš obchodní model jednou větou.
WireCard je zpracovatel plateb pro online obchod, e-shopy.
Zajistí, že když si něco koupím,
peníze se dostanou z mé kreditní karty k internetovému prodejci.
Nejde o to, vlastnit data.
Ale jde o algoritmy, které z dat poskytují hodnotu.
Máte tu zakladatele firmy v černém roláku,
který umí hezky mluvit…
Obchodní model přináší přidanou hodnotu,
a kde je přidaná hodnota,
tam máte peníze na nové vynalézání.
…a prezentuje se jako vizionář.
„Steve Jobs z Alp“.
Jmenuji se Martin Osterloh.
Pracoval jsem pro Wirecard 16 let.
Když jsem v roce 2005 nastoupil, bylo nás asi 130, 150 zaměstnanců.
Když jsem z Wirecard odcházel, bylo tam přes 6 500 lidí.
Wirecard patří k nejrychleji rostoucím platformám finančního obchodu.
Lidé pracující ve Wirecard byli nesmírně pyšní,
že jsou velká německá technologická společnost.
Wirecard v 90. letech naskočila do digitálního vlaku,
který stále zrychluje,
a nyní Wirecard dokonce předběhla Deutsche Bank
a hodnota společnosti přesahuje 20 miliard eur.
Je to symbol nové éry finančního sektoru.
Tohle byla společnost na vzestupu.
Rostla jako žádná jiná firma v Německu.
A ten vzestup, ten obrovský růst přiměl mnoho lidí, aby jí uvěřili.
Nová, úspěšná, globální, zisková firma.
A němečtí politici si mohli s hrdostí říkat: „Máme fintech společnost!“
Když kancléřka jela do Číny,
tak u Si Ťin-pchinga ve skutečnosti lobbovala za Wirecard.
Všichni v Německu věřili v tuto společnost.
Nikdo by neuvěřil, že to je práce gangsterů.
LONDÝN ANGLIE
Jako novinář děláte spoustu věcí,
které dělat nemáte.
Odhalujete tajemství.
Když jsem poprvé slyšel slovo Wirecard,
hledal jsem pochybné firmy, o kterých jsem chtěl psát.
Korporátní podvody a podobně, protože z toho vznikají skvělé příběhy.
Mluvil jsem s australským manažerem hedgeového fondu. Zeptal se:
„Zajímali by tě němečtí darebáci?“
Podíval se na účty a usoudil, že je to podvod.
Poznamenal jsem si:
„Podívat se na Wirecard.“
Zvenku to vypadalo jako řádný podnik.
Bylo tam 6 000 zaměstnanců. Měli kanceláře.
Zisky byly skvělé.
Zapadalo to do představy:
„Online platby. Ty rostou rychle, ne?“
Ale velká hromada dokumentů
ukazovala obchody, které Wirecard dělala v Asii,
a na tom se mi něco nezdálo, jako by ty obchody nebyly skutečné.
Mimo Evropu vidíme 25% růst,
silně tažený novými regiony, rozvíjejícími se oblastmi Asie.
Wirecard nerostla získáváním nových zákazníků,
jako když Spotify přibývají předplatitelé.
Růst si kupovala skupováním firem, hlavně v Asii.
Ale čísla v zásadě neseděla.
Chtěl jsem s Wirecard mluvit.
Tvářili se, že mají moc práce a mluvit se mnou nemůžou.
To normální firmy nedělají, osloví-li je Financial Times.
Tak jsem naléhal.
Nakonec mě přepojili na Markuse Brauna.
Zdravím, Markusi.
Dobrý den.
Díky za váš čas. Chci si s vámi promluvit.
Těším se, jak mě budete grilovat.
Výborně! Co je Wirecard?
Existuje nový termín „fintech“.
Ten velmi dobře vystihuje to, co děláme.
Softwarová skupina, internetová společnost
s bankou jako dcerou, a ne naopak.
„Jsme softwarová firma, která má banku jako dceru.“
V tom rozhovoru bylo hodně divných věcí.
Pokud jde o ty asijské akvizice, na které se dívám…
zdá se mi, že existuje několik různých výkladů
toho, co se děje ve Wirecard.
První, že vaše účetnictví je nedbalé.
Další výklad je, že tyto akvizice mají něco zakrýt.
To je blbost.
Promiňte mi ten výraz.
Vždycky se najdou lidé, kteří závidí
nebo jsou plní nejrůznějších emocí.
Jsem si jistý, že jste mluvil s někým takovým.
Wirecard reagovala podle stejného scénáře pokaždé, když ji kritizovali.
Tvrdila, že kritici spolupracují se shortaři
ve snaze manipulovat s cenou akcií.
SPEKULANTI NA POKLES PRANÍ ŠPINAVÝCH PENĚZ! WIRECARD!
Jmenuji se Tobias Bosler
a už mnoho let se zabývám short sellingem.
Většina lidí investuje v domnění, že cena akcií poroste.
Shortař se liší od běžného investora tím, že vydělává peníze, když cena akcií klesá,
a když akcie stoupají, shortař prodělává.
O shortařích se říká,
že se jen snaží srážet ceny akcií společností,
aby měli zisk.
Určité oblasti investiční komunity nejspíš považují shortaře
za svého druhu finanční teroristy.
Realita je ale taková,
že většina shortařů obchoduje krátké pozice,
protože si v zásadě myslí, že akcie jsou nadhodnocené.
Obchodujeme na krátko.
Vlastně jsme jediný ženský fond tohoto typu na světě.
Vyděláváme peníze výhradně sázením proti akciím,
sázením na pokles cen těchto akcií.
Podkladem pro tyto sázky
je investigativní práce, abychom měly jistotu, že se nemýlíme.
Člověk je takový finanční detektiv.
Sledujeme společnosti, které jsou podle nás k ničemu.
Prověřoval jsem Wirecard dva roky.
Dokonale jsem pochopil jejich obchodní model.
Zpracovávali platby internetovým firmám v pornografii a online hazardu,
ale nebylo to ilegální.
Rozhodně to byla velká část naší činnosti,
díky níž byla společnost na začátku velmi silná.
Všechno od pokerových společností, kasin, binga,
určitě i pornografie.
Ale porno jsme tomu neříkali.
- Jak jste tomu říkali? - Emocionální obsah.
- To žertujete? - Nežertuji.
Pokerový trh v USA tvořil 50 % světového pokerového trhu.
Ale to se změnilo v roce 2006,
kdy nový zákon v Americe znemožnil
zpracovávat platby občanů USA, kteří hráli poker.
Takže Wirecard přišla o hlavní zdroj příjmů.
Ale navzdory tomuto zákonu zisky Wirecard stále rostly.
Jaká společnost tohle dokáže?
To nemůže být v pořádku.
Snažili jsme se ten příběh napsat, ale bylo to složité.
Chodil jsem kolem toho, a v podstatě jsem nic nedostal.
Tehdy jsem to vzdal,
protože se zdálo, že příběh Wirecard nikoho nezajímá.
A pak mi zavolali.
Tak jsem poznal Matta Earla.
Zavolal mi a zeptal se: „Ahoj, nezajdeme spolu na oběd?“
Byl to shortař.
A taky psal blogy o podvodech.
O zprávě Zatarra.
Poprvé jsem se o Wirecard dozvěděl,
když mě oslovil čtenář mého blogu:
„Znáte tu německou platební firmu Wirecard?“
Existovala obvinění, že se Wirecard zapletla
do praní špinavých peněz na Floridě.
Podle zpráv v tisku
zpracovávali nezákonné transakce spojené s hazardem
do Spojených států.
To bylo nezákonné. Řekl jsem si, že to prověřím.
Schůzka byla v japonské restauraci v centru.
Sedli jsme si, objednali si a já povídám:
„Tak o co jde?“
A Matt sáhl pod stůl,
měl tam plnou igelitku
a v ní takhle tlustý svazek dokumentů.
Vysvětlil mi, že je to Zatarra report.
Na tom pracoval.
Mělo to 120 stran.
A jádrem obvinění Zatarra bylo,
že si všichni myslí, že Wirecard je řádně podnikající zpracovatel plateb,
ale ve skutečnosti pere špinavé peníze zločincům.
Praní peněz je, když vezmete výnosy z trestné činnosti a vyčistíte je.
Když vyloupíte banku a získáte z ní hromadu peněz,
musíte zařídit, aby to vypadalo, že jste je vydělali.
Wirecard tohle dělala pro různé internetové firmy,
ale princip je stejný.
Wirecard dělala to, že když byl původ peněz sporný,
řekněme hazard nebo porno,
okódovala transakci jako něco jiného.
Neoznačila platbu jako hazard, ale řekla:
„Tohle je květinářství“.
Wirecard to procházelo,
protože využívala různé drobné slabiny v systému.
Všechny transakce přicházely do USA
přes britskou společnost Bluetool se sídlem v Consettu v hrabství Durham.
Consett je malé, chudé bývalé hornické městečko na slatinách.
Řekli byste, že společnost,
která posílá do USA stovky milionů dolarů,
bude mít velké sídlo s kancelářemi.
Tohle byl něčí rodinný dům.
To vypadalo divně.
Bylo to jako v seriálu Ozark.
Odlehlé místo,
kde mohli prát obrovské množství peněz.
Oslovil nás někdo z ulice,
kde jsme bydleli.
A zeptali se, jestli chceme nějaké peníze jen tak.
Říkali, že se stačí podepsat
a když se podepíšete, dostanete 50 liber.
Lidé, kteří byli uvedeni jako ředitelé těchto firem, o nich netušili.
Společnost byla jen skořápka na zakrytí skutečného majitele,
což byl web s hazardními hrami.
Tenkrát nám řekli, že nám budou chodit dopisy,
které jen pošleme zpátky, nic jiného dělat nemusíme.
Takže německá banka přesouvá peníze přes sever Anglie
v tomhle odlehlém městečku kvůli všem těm pochybným podnikům jinde na světě.
Mluvíme až o miliardách dolarů pokoutně ukrytých ve stínech.
A tohle malé městečko z červených cihel na severu Anglie
bylo dokonalým kanálem, aby to vypadalo poctivě.
Doslova vybudovali celou infrastrukturu,
aby umožnili praní špinavých peněz.
Tím se pro mě Wirecard stala bezcennou společností,
protože prováděla nelegální činnost.
Takže jsem ji začal shortovat.
Chtěl jsem toho nechat a vrátit se k vlastní práci,
ale pak vyšla Zatarra report Matta Earla.
Mohl jsem říct: „To jsem viděl.
Tady jsou ty zajímavé části.“
Měl jsem říct, že Matt Earl spekuluje na pokles.
Tito lidé sází proti ceně Wirecard,
takže mají velký zájem cenu snížit.
Při čtení na to myslete.
Upozorňujeme na přečiny společností.
Samozřejmě je v tom i zisk, protože pokud máme pravdu,
pak máme výnosy z kapitálu, který jsme riskovali.
Když vyšla Zatarra report, letěl jsem do kanceláře.
Chtěl jsem to všem sdělit a mít sólokapra.
A tak jsem rychle napsal článek.
Moc jsem spěchal
a nepřemýšlel nad tím, jak to celé bude vypadat.
Zatarra report měla okamžitý dopad na cenu akcií Wirecard,
která klesla, ale spadla mnohem víc, když Dan zveřejnil svůj článek,
kde upozornil na Zatarra report.
Po tom jediném článku miliarda eur, možná víc, jen tak zmizela,
což nás okamžitě dostalo do průšvihu.
Došlo mi, že nám příběh Wirecard způsobí potíže,
když přišly první dopisy od právníků.
Zajímali se o vztah
mezi Danem a autory Zatarra report.
A vzniklo podezření,
že Dan nějak tajně spolupracoval se spekulanty,
lidmi, kteří sází na pokles ceny akcií společnosti.
To je dost vážné obvinění, protože v podstatě naznačuje,
že jeden z novinářů byl zapojen do manipulace s cenami akcií.
To je vážné.
V Německu mají shortaři špatnou pověst.
Lidé si myslí, že když sází na pokles ceny akcií,
aktivně se snaží ty firmy ničit.
Lidé přicházejí o práci, což není nic dobrého.
Zatarra report nebyla vnímána jako důvěryhodná.
Kritika vždycky zněla: „Co je to za zprávu?
Ta tvrzení nejsou podepřena dostatečnými důkazy.
Je to jen očerňování,
protože německé firmy nedělají chyby.“
Bylo to vnímáno jako útok na samotné Německo, na německé firmy.
VYHOĎTE @DANMCCRUM ZTRÁCÍTE DŮVĚRYHODNOST
Najednou nás napadali ze všech stran.
Lidé nám hrozili žalobami, anonymně nám nadávali do telefonu.
Nic takového jsme dosud nezažili.
Bylo to neúprosné.
Na Twitteru si může přisadit každý.
Lidé tam psali: „Jsi zločinec, McCrume. Ať tě zavřou.“
Pak se občas objevily výhrůžky.
„Dostaneš, co ti patří,“ a podobně.
Před mým domem parkovalo auto,
které mě začalo sledovat.
Bylo to zneklidňující.
Poznamenal jsem si poznávací značku
a ta vedla k vyšetřovacím agenturám, které pracovaly pro Wirecard.
A pak mi jednoho dne Paul řekl, že se někdo snaží odposlouchávat
rozhovory v mé kanceláři.
„Jak?“ A on říká: „Přes most.“
Všiml si toho člověka.
Neuvěřitelné, s hlídkou.
Dostali citlivé odposlouchávací zařízení přes Temži do mé kanceláře.
Co se to sakra děje?
MNICHOV NĚMECKO
Pár týdnů poté, co jsem otevřel krátkou pozici,
mi volal právník Wirecard.
Povídá: „Shortujete Wirecard.“
Pomyslel jsem si: „Odkud to víš?“
Přečetl mi všechny transakce.
Datum, čas, částka, sazba.
Věděl všechno. Pak řekl: „Musíme si promluvit.“
Přijel se dvěma hromotluky.
Vypadali přesně tak, jak si představujete gaunery.
Hned do mě strčili
a plnou silou praštili do zdi.
Přiznávám, že jsem se vážně bál.
Která firma pošle bandu grázlů do kanceláře investora?
Pak jsem Wirecard přestal sledovat. Nechal jsem to být.
A nikdo jiný se Wirecard nevěnoval.
Kromě Dana McCruma.
Sledoval jsem Wirecard rok a půl, když vyšla Zatarra report.
Tak jsem si říkal:
„Určitě po tom půjdou regulační orgány a investoři,
bude jim to připadat podezřelé.“
Ale nikdy z toho nic nebylo.
Cena akcií okamžitě vylétla nahoru.
Moji milí akcionáři…
Dr. Braun měl důvěru zaměstnanců, ale nikdy nevypadal uvolněně.
Vypadal jako obchodní konzultant v místnosti, kde lidé pořádají večírek.
…z těchto přidaných hodnot pro spotřebitele.
Ale když byl doktor Braun blízko,
Jan Marsalek nebyl daleko.
Jan byl hrozně fajn.
Doktor Braun mu dělal mentora.
Měli jste pocit, že Braun je hrdý,
že má krajana z Rakouska, kterého může zaučovat
a který je ve společnosti jeho pravá ruka.
Když najdu slabé místo, ale jsem…
Jan sršel sebevědomím.
Velmi dobře ovládal situace.
To nepůjde. Není dost studená.
Neměl jsem ani čtvrtinu sebevědomí,
kterým on přímo překypoval.
Wirecard nepůsobí jako nabyvatel. Může pracovat s partnery v pozadí.
Když jste se ho zeptali, jestli má pár minut drahocenného času,
pokaždé odpověděl: „Pro tebe vždycky.“
Ale to říkal skoro každému.
Marsalek je úplně jiný typ.
Nesmírně okouzlující,
velmi přístupný, skvělý komunikátor.
Všechno, co Braun neměl, měl Marsalek,
a proto byli skvělý tým.
Myslím, že jen málokdo věděl, jaký je Jan Marsalek doopravdy.
Rozhodně je ústřední postavou tohoto skandálu.
To on se staral o to, aby se situace vždy obrátila
směrem, který chtěl jeho šéf Braun.
ZÁŘÍ 2018 CENA AKCIE: 193 EUR
Německá burza je bohatší o jednu společnost.
Wirecard, zpracovatel plateb z Aschheimu u Mnichova,
naskočila do první ligy akciových trhů.
V loňském roce byla cena akcie Wirecard 77,40 eur.
Dnes je to 189,40 eur.
Naše čísla vypovídají o silném růstu.
Jakou má náš podnik hodnotu, to je otázka pro investory.
Wirecard tento týden otřásla německou burzou
a vytlačila Commerzbank z elitního indexu DAX.
Podstatou je ten dort zvětšit.
Cílem mého podnikání je ten dort výrazně zvětšit.
Mám tu německého generálního ředitele společnosti Wirecard.
A dnes, Markusi Braune,
nahradíte Commerzbank v DAX.
Budete jednou z velkých společností ve srovnávacím indexu.
Co to pro vás znamená?
Přináší to hodně pozitivní pozornosti.
Je to dobré pro investory.
Ale z provozního hlediska to nic nemění na naší silné strategii.
Spousta investorů věří německým hodnotám,
a firma teď má posvěcení indexu DAX.
Mnozí si mysleli, že firma v indexu DAX
bude pod přísnou kontrolou německých úřadů.
Kdo by nebyl nadšený, že může investovat do Wirecard?
LONDÝN ANGLIE
O Wirecard se v té době
hodně debatovalo na londýnském trhu.
Měli jsme pohrůžky soudy, ale smetli jsme je ze stolu.
O něco později jsem byl na obědě s jedním ze svých burzovních zdrojů
a přišla řeč na Wirecard.
Řekl: „Víš, že ti zaplatí spoustu peněz,
abys o nich přestal psát?“
A já jsem se zasmál a řekl: „Nemluv hlouposti.“
A on na to: „Ne, vážně.
Zaplatí ti slušné peníze, abys o nich nepsal.“
A pokračoval: „Běž si promluvit s Garym.“
- Gary, Tom. - Gary. Jsem Tom.
- Co ty brýle? - Raději bez brýlí.
Vážně? Vždyť mi to v nich sluší.
Gary je skvělý, můj starý kamarád, velmi aktivní obchodník.
Vždycky byl v obraze.
V podstatě řekl:
„Co to píšete o Wirecard? Víš jistě, že je to pravda?“
A Gary řekl: „Mám člověka, co tvrdí, že je to všechno špatně.
Vlastně s tebou chce mluvit.“
Tak jsem se zeptal: „ Kdo je to?“
„Jmenuje se Jan Marsalek.“
Málem jsem spadl ze židle.
Víte, Gary byl můj důvěrný zdroj.
Jak Marsalek zjistil, že se známe?
Bylo to kolem roku 2017.
Jeden můj dobrý přítel přišel do baru, kam chodím na snídani,
a měl lísteček s číslem
a jménem, Jan Marsalek,
a řekl: „Můžeš mu zavolat? Vyplatí se ti to.“
Nechápal jsem to. Je to divné, ale třeba vyděláme.
Můžeme to zkusit.
Zavolal jsem mu a on řekl:
„Jsem ochotný vám velmi slušně zaplatit,
když mě představíte svému dobrému příteli, Paulovi Murphymu.“
„Promluvím s Paulem.“
Gary řekl: „Ten Jan Marsalek tě hrozně chce poznat.
Je ihned připravený sednout do letadla a přiletět na oběd do Londýna.“
Okamžitě mě napadlo, že je to nějaká bouda.
Protože je to divná věc.
Souhlasil jsem s obědem.
V podstatě jsme chtěli zjistit, jestli mi Marsalek nabídne peníze,
abychom přestali psát o Wirecard.
Takový byl plán.
S Janem Marsalekem jsem se setkal poprvé.
Očividně byl velmi bystrý
a pečlivě vážil slova.
Na první dojem
jsem se díval na vybraně oblečeného, výřečného muže, který mluvil k věci.
Byly to Financial Times versus Wirecard.
Snažili se najít na Wirecard jakoukoli informaci.
A Wirecard se snažila o totéž.
Bylo to dost trapné.
Dlouho mluvil o tom, jak má přímou zkušenost
s novináři, kteří berou úplatky, aby psali negativní články.
Řekl jsem mu, že jsem úplatek nikdy nevzal,
a on na to: „Já vím, Paule.
Viděl jsem důkaz, že jste nepřijal úplatek.“
Pomyslel jsem si: „Podíval ses na můj bankovní účet.“
To bylo zjevné.
V tu chvíli mi došlo,
že mi u stolu nenabídne z ničeho nic tašku peněz.
U stolu bylo moc lidí.
Nakonec Jan řekl: „Jsem moc rád, že Paul poslouchal.“
Paul řekl: „Uděláme za tím tlustou čáru a FT přestane omílat tuhle starou věc.
Ale jestli se objeví něco nového, dostaneme vás.“
A Jan se usmíval.
„To se nestane, protože neděláme nic špatného.“
V tu chvíli jsem si vyjednal poplatek za PR.
Požádal jsem o fixní sazbu 500 000 eur.
On stanovil 32 a půl tisíce eur měsíčně
na šest měsíců.
Ale řekl: „Můžeš mě zkontaktovat se shortaři,
abych věděl, co se děje?“
Připadal jsem si jako dvojitý agent, ale Paul to věděl a Jan to věděl.
V lednu 2018 jsem spustila Safkhet Capital Management.
Dělaly jsme si vlastní průzkum, hledaly příležitosti
a soustavně se tam objevovalo jedno jméno, Wirecard.
Protože Wirecard konečně podnikla první nájezd na americkou půdu.
Bezhotovostní.
Bezproblémové.
Po více než 20 letech jsme lídrem v oblasti platebních řešení
v Severní Americe i mimo ni.
Novinkou v té době bylo,
že Wirecard koupila od Citi firmu pro obchod s předplacenými kartami v USA.
Předplacené karty jsou velmi efektivní způsob
praní peněz na mezinárodní úrovni, včetně špinavých peněz.
Není na nich jméno, nevážou se k účtu.
Můžete mít jen kartu s logem Wirecard.
Schová se za to široká paleta trestných činů, což je alarmující.
To jsme chtěly pořádně prozkoumat,
abychom prověřily, jestli něco nesouvisí s obviněními v Zatarra report,
co by se teď objevilo na americké půdě.
Wirecard sídlila v Conshohockenu v Pensylvánii,
což je dvě hodiny od New Yorku.
Rozhodly jsme se, že si tam zajedeme
v Christinině otlučeném malém Volkswagenu.
CONSHOHOCKEN PENSYLVÁNIE, USA
Viděly jsme nápisy Wirecard,
ale nebyla tam ochranka, tak jsme šly nahoru.
Bylo to obrovské.
Vešlo by se tam snad 600 lidí,
ale bylo jich tam asi 30.
Zeptali se nás, co chceme,
řekly jsme, že chceme s někým mluvit o koupi předplacených karet.
Ujišťoval mě, že je to velmi snadné, že můžu dát ty karty, komu chci.
Žádný problém.
A pak řekl, že můžu dostat i karty s limitem až 150 000 dolarů.
Na jedinou kartu.
Byl to obrovský šok.
A když jsme hledaly na dark webu,
jak koupit předplacené karty, které se tam přeprodávají,
nejvyšší limit byl 10 000 dolarů.
Na podzim roku 2018 jsem konečně napsala Danovi McCrumovi.
„Ahoj. Sledujeme Wirecard v USA.
Myslím, že tu něco máme.“
Fahmi nebyla jediná, kdo mě oslovil
po vstupu Wirecard do DAX.
Spekulanti na pokles mě bombardovali nápady.
Někteří byli posedlí praním peněz.
Jiní byli přesvědčeni, že podnikání Wirecard není skutečné.
Problém byl, že nikdo neměl důkaz.
Byly to jen teorie, ale pak… kdy to bylo?
Jedno pondělní ráno v říjnu mi přišel vtipný e-mail ze Singapuru.
Zločinné chování ve velké finanční společnosti.
Wirecard.
Tak jsem se spojil se Stefaniou Palmou v Singapuru.
SINGAPUR
V Singapuru byla Wirecard naprosto všudypřítomná.
Tisíce obchodů, obchodníků a hotelů
používaly platební terminály Wirecard.
Dan zjistil, že tam někde je potenciální whistleblower,
který má spoustu informací
a chce s námi co nejdříve mluvit.
První schůzka byla na letišti Changi.
Když jsem tam šla, nevěděla jsem, s kým se setkám.
Rozhodně jsem byla velmi opatrná.
Zjistila jsem, že se jmenuje Pav.
Dříve vedl právní oddělení Wirecard pro Asii.
Nedávno společnost opustil
a byl velmi zklamaný a rozzlobený
z toho, co všechno tam zažil.
Byl to velmi intenzivní rozhovor, který trval hodiny.
Uvědomila jsem si, že má ohromné množství informací.
Okamžitě jsem zavolala Danovi a řekla:
„Může to pro nás být velká věc.
Doufám, že se všechno potvrdí,
protože jestli ano, tak sedíme na zlatém vejci.“
Dobře. Páni.
To zní fakt vážně. Poletím do Singapuru.
Potkali jsme se venku pod starou budovou Wirecard.
Byli jsme extrémně paranoidní ohledně hackerských schopností Wirecard.
Spoléhali jsme na to, že fontána přehluší náš hovor.
On začal kreslit diagramy, jak Wirecard funguje
a kdo v ní pracuje.
Pak mi vysvětlil, jak ho po příchodu do Wirecard
kontaktovala jedna žena z finančního oddělení
a pověděla mu neuvěřitelný příběh.
Zavolali ji s finančním týmem do místnosti v sídle Wirecard.
Jejím šéfem byl Indonésan Edo Kurniawan.
Byl na tu práci velmi mladý, bylo mu jen 33.
A jeho životopis byl skoro prázdný.
Přesto vedl asijské finanční oddělení,
a Asie byla mimochodem
velmi významnou částí podnikání Wirecard.
Takže ta žena šla na tu schůzi
a Edo najednou začal kreslit na tabuli.
A vysvětloval, jak to zaonačí s účetnictvím.
Skoro jako ve scéně, kde řeknou:
„Tady je banka, vy půjdete sem
a venku bude čekat dodávka.“
Jako při loupeži.
A tak šla a řekla o tom Pavovi, tomu právníkovi ze Singapuru.
Pav okamžitě reagoval: „Radši se na to podíváme.“
Během několika týdnů
se rozběhlo kompletní interní vyšetřování.
PROJEKT TYGR SHRNUTÍ
Nikdo z manažerů Wirecard o tom nevěděl.
A začali nalézat spousty pochybných transakcí.
Takže Pav připravil prezentaci pro klíčové lidi v Německu.
„Podívejte, co jsme našli.“
Najednou z Mnichova přišla zpráva:
„Výborně, my si to vyřídíme.
Dostane to na starost Jan Marsalek.“
Brzy bylo jasné, že se nic nestane.
A pak Pava vyštípali,
ale on si pořídil kopie přijatých e-mailů ze schránky toho Eda
a dal nám je.
Sedmdesát GB dat.
LONDÝN ANGLIE
Po návratu ze Singapuru jsme věděli, že musíme myslet na bezpečnost.
Velmi dobře jsme věděli, že nás Wirecard špehuje.
Dan musel pracovat v naprostém utajení.
Brali jsme to tak, že cokoli v síti FT
bylo ohroženo.
Opatřili jsme Danovi nedotknutelný počítač
s vyndaným modemem, aby se do něj nešlo nabourat.
Ta hromada dokumentů od Pava šla na dokonale zabezpečený notebook.
Každé ráno jsem si bral klíč od velkého trezoru.
Klíč byl takhle dlouhý, takže si představte, jak velký byl trezor.
Byl jako obří lednice.
Vzal jsem notebook a složky, na kterých jsem pracoval,
a šel jsem do vlastního bunkru.
Malého pokoje uprostřed budovy FT…
a začal jsem procházet získaný materiál.
Šest týdnů jsem denně bral notebook ze sejfu,
pročítal e-maily, tiskl je a snažil se přijít na to, oč jde.
Čas vypršel. Zase to zavřít. Zpátky do sejfu.
Další den začít znovu.
V podstatě jsem sledoval stopy v e-mailech.
Hledal jsem v Outlooku klíčová slova, třeba „Indie“, „Marsalek“.
Roky jsem si nad tou společností lámal hlavu a najednou…
jako bych se dostal dovnitř.
Taky jsem chtěl pochopit Jana Marsaleka.
Neznal jsem ho.
Nikdy jsem s ním nemluvil, ale věděl jsem, že je nepřítel.
Hledal jsem cokoli, co by ho spojovalo s tím,
co se stalo v Singapuru.
Viděl jsem, že tam vždy stojí v pozadí.
Jako by do toho byl zapojen, ale nemohl jsem to dokázat.
Ale mohli jsme z toho vyfiltrovat Eda Kurniawana,
toho vedoucího finančního oddělení.
Ale jestli ho z Wirecard vyhodili, tak jsme neměli příběh.
Zdravím. Jste Edo? Edo Kurniawan, že?
Promiňte, chci zjistit, jestli pořád vedete mezinárodní finance?
Ano.
Výborně. Já jsem Dan McCrum.
Volám z deníku Financial Times.
Prý jste byl vyšetřován kvůli antedatování a padělání dokumentů?
Toho si nejsem vědom.
Promiňte, máme zrovna schůzi.
V tuto chvíli dokončuji audit skupiny.
Můžete mi napsat e-mail?
Díky, Edo.
Nashle.
Edo tam byl a pracoval na auditu.
Muselo jít o kamufláž.
WIRECARD: UVNITŘ ÚČETNÍHO SKANDÁLU
PODEZŘELÉ TRANSAKCE
Šlo to online.
…PŘESVĚDČIT ORGÁNY…
Během pár sekund cena akcií Wirecard letěla dolů.
Za tři dny
jsme z hodnoty společnosti odmazali osm miliard eur.
Příběh zabral.
To byl první okamžik,
kdy jsem získala pocit, že to může být opravdu hodně ošklivé.
BERLÍN NĚMECKO
Slyšel jsem o článku z Financial Times jen zprostředkovaně.
Byla to typická předpojatost.
Řekli: „Je to zahraniční spiknutí proti německé společnosti.
Ta společnost je oběť, musíme ji chránit.“
Wirecard najala slavného právníka v Bavorsku.
Právník řekl státní zástupkyni Bäumler-Höslové,
že na Wirecard útočí spekulanti na pokles
a že její existence je v ohrožení.
Bäumler-Höslová kontaktovala regulační orgán.
Německý úřad pro finanční dozor BaFin řekl: „Musíme Wirecard ochránit.“
A zakázal shortování jejích akcií.
A dokonce podal trestní oznámení na Dana McCruma a Stefaniu Palmu.
Byla jsem v šoku, okamžitě jsem zavolala Danovi a říkám:
„Dane, co se to sakra děje? Co to je?“
BaFin, německý finanční regulační úřad, rozhodl:
„Prověříme tržní manipulaci.“
Co to mají?
Protože nás nekontaktovali, nevěděli jsme, jaké jsou důkazy.
Říkal jsem si, co asi upekli, aby mě označili za podvodníka?
Vůbec jsem nechápal, co se děje.
Myslím si, že na začátku jsem prostě nemohla uvěřit,
že po vší té práci, kterou jsme odvedli, se z nás stanou terče.
Když vám regulační orgán jednoho z nejsilnějších finančních trhů v Evropě
vyšle jasný signál, že po vás jde,
můžete se z toho hroutit,
nebo se snažíte nasměrovat všechen ten vztek a frustraci
do vyšetřování,
opravdu za ten příběh pořádně vzít.
Asi víte, jakou možnost jsme zvolili.
Vrátil jsem se do bunkru v Londýně a vrhl se do práce.
Procházel jsem zákazníky Wirecard
a uvědomil jsem si, že stovky milionů eur
z podnikání Wirecard pocházely jen od tří konkrétních partnerů.
Al Alam, Senjo a PayEasy.
V té době tyto tři partnerské podniky
vytvářely zhruba polovinu globálního obratu Wirecard.
Jeden partnerský podnik byl na Filipínách.
Firma s názvem PayEasy.
MANILA FILIPÍNY
Na papíře byl PayEasy pro Wirecard velmi důležitý podnik.
Řekli jsme Stefanii: „Musíme zjistit, co se děje.“
Pamatuju si, že jsem vešla do kanceláře, kde byla loga jak PayEasy,
tak autobusové společnosti zvané Fröhlich Tours.
Řidiči chodili sem a tam.
Bylo jasné, že každodenní činnost tam provozuje jen autobusová společnost.
Vypadalo to podezřele.
Nakonec jsem jela tři hodiny na sever od Manily
do regionu, který je známý jen tím, že se tam pěstuje rýže,
a hledala jsem společnost zvanou ConePay, další partnerský podnik Wirecard.
Konečně jsem tu adresu našla.
Byl to něčí dům.
Otevřel mi muž ve středním věku
a já jsem viděla stůl s hnědým pomeranianem
a jiným bílým psíkem.
TOTO NENÍ TEN PES
Byli tam jen dva Filipínci středního věku,
kteří upravovali ty psy.
To má být ústředí platební společnosti?
Bylo jasné, že se jedná o něčí rodinný dům,
ale pak si někdo vzpomněl:
„Počkejte, tohle nám přišlo poštou,“
a podali mi obálku.
Otevřela jsem ji a hned jsem viděla hlavičkový papír Wirecard Bank,
ConePay
a adresu, kde jsme stáli.
Úplně jsem ztuhla a pak jsem se rozklepala,
protože jsem v tu chvíli věděla, že jsme to celé rozlouskli.
Roky jsem se snažil tuhle hádanku vyřešit.
V čem Wirecard podniká?
Provádí praní peněz?
Půjčuje na lichvářský úrok?
Pak vám to dojde:
„Do prdele.
Celé je to falešné. Nic není skutečné.“
Je to neuvěřitelná bouda.
…ÚČETNÍ SKANDÁL…
OKLAMAL TRH
Přišli s obrovským podvodem,
v němž využili ty tři obchodní partnery,
ale celé podnikání si vymysleli.
Zvenku to vypadalo jako opravdová společnost.
Tisíce lidí si myslely, že pracují
v legitimním podniku.
Byly to císařovy nové šaty.
DOKUMENT WIRECARD UKAZUJE SPOLÉHÁNÍ NA 3 PARTNERY
Přišla nová zpráva z FT,
která tvrdí, že polovina vašich celosvětových příjmů
a skoro všechny vykazované zisky
v posledních letech ve skutečnosti pocházejí od tří neprůhledných partnerů.
Tenhle povyk nás nemůže vyvést z míry.
Tento finanční thriller pokračuje poslední bitkou
mezi Wirecard a Financial Times.
Dan McCrum byl pro nás ďábel.
Pořád vytahoval věci, které vedly k poklesu cen akcií.
V únoru vyšly nové články a obvinění
a cena akcií zase klesla.
Na konci března byla zveřejněna nová obvinění
a cena akcií se znovu propadla.
MILIARDÁŘ SE BRÁNÍ
Vedení společnosti Wirecard velmi rychle uvedlo,
že základ této zprávy je zcela bezvýznamný.
Tvrdí se, že deník Financial Times
úmyslně vyvolal pokles cen akcií Wirecard,
aby na tom vydělali spekulanti.
Mysleli jsme, že na tom Dan McCrum chce rychle zbohatnout.
Oni byli špatní a my dobří.
Nahráváme.
Dobře. Začneme.
Jak vy osobně zvládáte skandály, zmatek, chaos?
Přemýšlíte o rezignaci?
To mě nikdy nenapadlo.
Můžete vyloučit možnost dalšího házení špíny,
které ovlivní cenu akcií?
My tato vážná obvinění rozhodně odmítáme.
Myslíme si, že tato obvinění jsou hlavně tržní spekulace.
Financial Times tehdy zveřejnily řadu velmi škodlivých obvinění,
ale cena akcií Wirecard stále rostla.
Lidé tu společnost milovali.
Wirecard zveřejnila své roční výsledky na frankfurtské burze.
Zisky jí stouply o 35 %,
což je nárůst o 350 milionů eur,
a tento trend prý letos bude pokračovat.
Po silném vzestupu platebního giganta Wirecard
akcie vyskočily o více než 6 %
poté, co firma získala miliardovou investici
od japonské skupiny SoftBank.
SoftBank investuje miliardu dolarů do německé fintech firmy Wirecard.
Když se objevila zpráva o investici SoftBank, byli jsme šokováni.
Výměnou za šestiprocentní podíl
SoftBank pomůže firmě expandovat do Japonska a Jižní Koreje.
Nechápali jsme to.
Položili jsme přece na stůl jasný důkaz,
že jde o podvod.
Ale SoftBank se do této společnosti chystala nalít 900 milionů eur.
V PRŮBĚHU ÚČETNÍHO SKANDÁLU
V tu chvíli jsme s Danem začali diskutovat,
jak předložit důkazy, které byly ohromující.
Tohle je zločinný podnik.
Wirecard musela něco udělat, aby nás zastavila.
Další den mi od Wirecard přišel dopis:
„Máme nahrávku jistého Nicka Golda,
který ví, odkud historka FT pochází.
Je jasné, že jste spolčení, jste zkorumpovaní.“
Máme vás informovat,
Napadlo mě: „To musí být bouda.
To bude Marsalekův špinavý trik.“
V Německu je firma s názvem Wirecard.
Je to zprostředkovatel plateb.
Finanční mafie ji prodává na krátko.
Novináři z Financial Times
vznášejí obvinění o podpoře společnosti.
Nicka Golda jsem neznal.
CANNES FRANCIE
Jsem Nick Gold.
Chytej! Výborně!
Jsem investor.
Špatný, ale přesto investor.
S Nickem Goldem jsem se seznámil náhodou.
Gary Kilbey nás pozval na skleničku na oslavu svých 60. narozenin
a Nick Gold tam byl.
Pamatuju si Paula Murphyho. Opíjeli jsme se spolu.
Prý kdybych chtěl něco zveřejnit, on je ten pravý.
Vypijte, kolik vydržíte!
Za mnoho měsíců jsem mu zavolal: „Můžeme se sejít?“
Řekl: „Teď dva týdny nemůžu, musím se věnovat Wirecard.“
Když zmínil Wirecard, věděl jsem, že je to jasné.
Něco vytáhne. Nebude to pozitivní, takže to jsou peníze zdarma.
Musím tu firmu shortovat.
Což jsem udělal v řádu stovek a stovek milionů.
Zaujal jsem obří krátkou pozici ve WireCard,
což Wirecard asi ví.
Teď vědí, že Nick Gold je velký shortař.
Byl jsem na pláži v Cannes,
tančil na stole a blbnul jako vždy,
skvěle jsem se bavil.
Přišel za mnou někdo, koho jsem neviděl už léta.
Znám ho odjakživa, dělal pro mě.
Řekl, že získal Kuvajtský národní investiční fond,
má partnery a chtěl by s nimi investovat na burze miliardy liber.
A jestli jim můžu pomoct.
Za pár dní jsem letěl do Londýna za kuvajtským investičním fondem.
Dovnitř nakráčel majestátní šejk,
vedle něj jeho mluvčí
a můj známý, sedli si.
Chtěl jsem mluvit otevřeně.
Řekl jsem, že se na Wirecard dají vydělat miliardy.
Vím, že firma jde ke dnu,
protože Financial Times píšou článek
a firma je podvodná
a že spolu vyděláme balík.
Byl to šejk každým coulem. Od pohledu prachatý.
Na dálku jste viděli, že to není žádný chudák.
Šeredně jsem se mýlil.
Šejk odešel a chlapi zůstali, aby to za něj vyřídili,
zůstal jsem s nimi sám.
- Ahoj. Jsem Nick Gold. - Čau, Nicku.
V jakém rozsahu chcete obchodovat?
Zatím chtějí investovat 50 milionů eur.
Dobře.
Jeden spekulant na pokles, Nick Gold,
se sešel s investorem, který si ho tajně nahrával.
Je to výborné, protože víme, že ten článek vyjde.
Dobře.
Určitě to bude dnes.
Víme, že tento investor byl soukromý detektiv,
kterého najal někdo spojený s Wirecard.
Promiň. Jak víš, že ten článek vyjde?
- Vím to z Financial Times. - Aha.
Smí mi říct, co dělají
a co si on o té společnosti myslí.
Jo. Takže máš zdroj ve Financial Times?
- Je vedoucí investigativy. - Jasně.
Zajímavé.
Wirecard udělala to, že… Šejk nebyl skutečný.
Můj kámoš, který mu zaplatil čtyři mega,
mimochodem to byly moje peníze.
Pak mi přišla zpráva od Paula Murphyho:
„Co jsi to kurva udělal?“
Byla to totální bouda.
Zuřil jsem, naprosto zuřil,
protože Wirecard našla způsob, jak předložit důkazy,
které měly ukázat, že já osobně jsem se spolčil
s chlapem, který vydělává spekulacemi na propad akcií.
ÚTOK SPEKULANTŮ
Během několika hodin měl podrobnosti v rukou německý tisk,
který začal psát články:
„Tady je jasný důkaz, že FT jsou zkorumpované.“
Byl jsem naštvaný. Pořádně naštvaný.
Nepochyboval jsem, že to na nás ušili,
ale musel jsem chránit pověst FT.
Říkal jsem si: „Paule, jsi vynikající reportér,
ale udělal jsi hroznou hloupost.
Budu tě muset poslat na trestnou lavici.“
A to znamenalo přísné externí právní vyšetřování,
které mělo světu ukázat, že na tom není zrnko pravdy.
Tehdy jsem se poprvé cítil zranitelný.
V podstatě nás odstavili.
Museli jsme sedět a čekat, až skončí vyšetřování.
Ale příběh byl pořád divnější.
MNICHOV NĚMECKO
Jsem Jörg Schmitt ze Suddeutsche Zeitung.
Jsem šéfredaktor investigativního týmu.
Seděl jsem za stolem, když mi najednou zavolalo neznámé číslo.
Na druhém konci byla mladá žena. Řekla: „Zajímáte se o Wirecard?
Znáte Prinzregentenstrasse 61?
Tam má tajnou kancelář Jan Marsalek.“
Ani Marsalekovi nejbližší kolegové nevěděli,
že má druhou kancelář v Prinzregentenstrasse.
Scházel se tam s celebritami,
obchodoval tam a pořádal divoké večírky.
Byla to taková Marsalekova parta, řekl bych.
Vždycky tam byl Martin W., který byl v rakouské tajné službě.
El-Obeidi, bývalý libyjský zpravodajský důstojník.
Stani, Rus, který byl údajně v Mnichově na návštěvě u nemocné matky,
ale podle nás to byl člen FSB, agent ruské tajné služby.
Takže najednou jsme měli tři bývalé agenty tajných služeb,
kteří si podávali dveře na Prinzregentenstrasse.
Jde o to, že Prinzregentenstrasse není jen tak na ledajakém místě.
Je přímo naproti ruskému konzulátu.
Je tu zjevně napojení na tajnou službu.
To mě uchvátilo.
Proč by měl Marsalek být tak zajímavý pro zpravodajské služby?
Wirecard je společnost,
která každoročně provádí miliardy transakcí.
A tyto platby jsou zlatý důl pro tajné služby,
protože ukazují, kdo může být kompromitován,
informace z kreditky odhalí sledování porna,
návštěvy nevěstinců a podobně.
Mít zdroj, jako je Marsalek, který neustále cestuje po celém světě,
to je velká výhoda.
VÍDEŇ RAKOUSKO
Když se objevila zpráva, že Paula suspendovali,
Paul si mě vzal stranou a řekl:
„Braun i Marsalek jsou Rakušané.
Poptej se na ně. Zkus něco zjistit ve Vídni.“
Někdo mi doporučil jednu političku,
která sledovala různé případy korupce v rakouské politice.
Stephanie Krisper.
Vídeň je bohužel většinou lákavá půda pro zpravodajské služby,
pro pochybné figurky, špiony, ekonomické špiony.
Potkali jsme se na lodi na Dunaji.
Rovnou jsem se zeptal: „Znáte Jana Marsaleka?“
Opřela se na židli a zamyslela se.
Znala někoho, kdo zná Jana,
ale musela být velmi opatrná,
protože dotyčný se bál lidí, s nimiž se Jan zapletl.
Domluvili jsme si s ním schůzku v Cafe Prückel.
Stephanie vešla dovnitř a představila mě svému příteli.
Následovalo asi nejpozoruhodnějších 20 minut
v mé krátké čtrnáctileté novinářské kariéře.
Jmenuji se Killian Kleinschmidt. Jsem německý občan.
Pracuji v OSN v oblasti migrace a uprchlíků.
Té oblasti rozumím.
Jak řešit velké množství lidí v pohybu.
V roce 2016 se v Rakousku blížily volby.
Dostal jsem e-mail s dotazem, jestli bych měl zájem pracovat na projektu
s Janem Marsalekem.
Nevěděl jsem, kdo to je.
Neznal jsem ani Wirecard.
Za pár dní jsme se sešli ve slavné restauraci Kafer v Mnichově.
Nesmírně výřečný, usměvavý,
rakouský chytrolín, který uměl výborně mluvit.
Zdůraznil, že má velký zájem o nějaký projekt v Libyi.
Když migranti na cestě za lepším životem přejdou Saharu, zamíří do Evropy.
A tady začíná jejich dlouhá jízda,
několik dní cesty od libyjské hranice.
Zdůraznil znalost Libye, kde údajně několikrát byl,
ale jeho skutečným zájmem prý bylo přispět
stabilizaci země.
Prezentoval se jako dobrodinec.
Dohodli jsme se, že dá 200 000 eur na financování mého týmu,
který pracuje s uprchlickými tábory v Libyi.
Byli jsme nadšení.
Vztah s Marsalekem řídili dva lidé.
Wolfgang Gattringer, který dřív pracoval na rakouském ministerstvu vnitra,
a brigádní generál Gustenau z rakouského ministerstva obrany.
Pak se objevil plukovník Andrej Čuprygin,
bývalý důstojník tajné služby z Ruska.
Představil se nejen jako Janův spolupracovník,
ale i jako koordinátor ruských zájmů na Středním východě a v severní Africe.
V tu chvíli mě to mělo trknout.
V půlce února jsme se sešli s Marsalekem na Prinzregentenstrasse
naproti ruskému generálnímu konzulátu v Mnichově.
Bylo to prázdné místo, stará budova.
Pěkná umělecká díla.
Marsalek mluvil s Gattringerem a Gustenauem
a řekl: „Chci vycvičit a vybavit pohraniční stráž
asi patnácti, dvaceti tisíc mužů v Libyi.“
V podstatě chtěl bránit lidem v nouzi překročit hranici.
Bylo to hrozné.
Téma bezpečnosti na libyjských hranicích
rozhodně nebylo běžné téma pro provozního ředitele Wirecard.
Jak čas plynul, říkala jsem si: „O co mu v Libyi jde?
A proč zřejmě získává podporu rakouské vlády
na projekt, který nemá humanitární cíle?“
Pak mi to do sebe zapadlo.
Migrace je téma, s nímž v Evropě vyhrajete nebo prohrajete volby.
Když ignorujete negativní trendy
nebo když imigraci necháte bez povšimnutí,
rychle se to zvrtne.
Jan Marsalek vystupoval jako prostředník
pro Rusy a pro pravicové populistické strany.
Je logické, že pokud Rusko chce destabilizovat Evropu,
bude se snažit vyvolat strach z údajných vln uprchlíků,
aby vznikl narativ, který znovu rozproudí debatu.
Marsalek má v Rusku velmi dobré kontakty.
Proto je věrohodné, že se Jan Marsalek mohl snažit
něco Rusům připravit.
V hlavě mi to šrotovalo.
Bylo to šílené.
Provozní ředitel německé firmy se nemá angažovat
v podněcování podvratných pravicových stran,
aby profitovaly na migračních problémech, ani nemá verbovat vojáky.
Ta představa by byla šílená,
kdybych neměl pocit, že je to pravda.
LONDÝN ANGLIE
Sam začal pátrat po těch šílených vazbách na Rusko.
Museli jsme být paranoidní na úrovni státní bezpečnosti.
Nic jsme neměli elektronicky.
Vše muselo být psané rukou, netelefonovali jsme si.
Paul slyšel o 28 soukromých detektivech,
kteří po Londýně sledovali lidi.
Šel jsem po špionáži soukromých detektivů.
Díky tomu jsme zjistili, že osoba, která tu operaci financuje,
je bývalý šéf zahraniční rozvědky v libyjské přechodné vládě.
Rami el-Obeidi.
Věděli jsme, že Marsalek měl v té době zájmy v Libyi.
Kdo uslyší slova „šéf libyjských špiónů“ a pomyslí si:
„Jo, to je v pohodě“?
Cestou z domu jsem hledal kamery,
z práce jsem chodil v různou dobu, střídal vlaky.
Když jsem jel metrem,
dojel jsem na svou stanici a čekal, až se začnou zavírat dveře.
Pak jsem vyskočil a řekl si:
„Vystoupil ještě někdo se mnou?“
Tehdy jsem se začal bát o svou rodinu.
Tohle je Freddy McCrum, starý tři dny.
Proto máte strach.
Uděláte cokoli, abyste ochránili děti.
Představa, že je vystavíte nebezpečí kvůli nějakému příběhu…
To nikdo neudělá.
Odposlouchávat novináře je trestný čin.
Je trestné nabourat se jim do e-mailu.
Nejhorší bylo, že to zastrašování bylo docela úspěšné.
Financial Times zahájily interní vyšetřování Dana McCruma
a Wirecard tento čas plně využila
a její tržní cena rostla.
Dokonce přiměli německou kancléřku, aby firmu propagovala v Číně.
Vše se to dělo v těch měsících,
kdy Financial Times o Wirecard nenapsaly nic kritického.
Byla to pro mě těžká doba. Chtěl jsem po nich zase jít.
Byl jsem rozzuřený.
Jakmile vyšetřování skončilo a my měli zase čistý rejstřík,
zavolal jsem Paulovi a Danovi.
Řekl jsem: „V příštím článku jim pusťte žilou.“
Museli jsme najít způsob, jak všem jasně říct,
že Wirecard je podvod.
Byli jsme naštvaní a nedrželi se zpátky.
Vypálili jsme všechno.
Wirecard je podvod, podniká jen na oko
a Markus Braun vám lže.
A tyto dokumenty to dokazují.
NÍZKÝ POČET ZAMĚSTNANCŮ DCEŘINÝCH FIREM SUŽOVANÉ KONTROVERZÍ
O AL ALAM NESLYŠEL
Takhle se dělá podvod.
Jsou tu neexistující partneři, neexistující zákazníci.
Tady je vše, co potřebujete, abyste rozsvítili majáky,
vpadli do centrály Wirecard a všechny pozatýkali.
Podle deníku Financial Times
jste směrovali platby miliard eur
na 34 jmen prostřednictvím dubajské partnerské firmy Al Alam Solutions.
Podle FT
více než polovina klientů o Al Alam nikdy neslyšela.
Poskytnu vám jasné vyjádření.
Tato informace není autentická,
jak ji prezentovaly FT.
Tato obvinění můžeme úplně odmítnout.
AKCIE WIRECARD SPADLY O 13 % PO ZVEŘEJNĚNÍ ÚČETNÍ ZPRÁVY
Článek Dana McCruma ve Financial Times
nás samozřejmě znepokojil.
Nicméně jsem neviděl žádné transakce
na Středním východě ani na Filipínách.
Nedávalo mi smysl, že by nemohly existovat.
Bylo to bolestné, protože jsme v to věřili.
Věřili jsme, že jsme do Wirecard udělali díru,
která firmu stáhne ke dnu.
Ale ke dnu nešla.
Poslední důkazy z FT však nešlo ignorovat.
Wirecard kategoricky odmítla obvinění z nečestného jednání.
Ale 21. října
Wirecard pověřila KPMG provedením zvláštního auditu,
jen aby potvrdili, že neprovádějí žádné nekalé účetní praktiky.
Dr. Markusi Braune, rozhodli jste se provést externí audit
kvůli obviněním, která vznesly Financial Times.
Otázka zní: „Proč až teď?“
Reagovali jsme urychleně.
Ten článek vyšel teprve před týdnem.
Braun to vyšetřování nejprve nechtěl.
Tato obvinění stoprocentně odmítáme.
Lidé z Wirecard určitě věděli, že to bude nepříjemné.
Kdy auditoři předloží zprávu?
Nechci předbíhat, ale myslíme si, že to bude za pár měsíců.
Věříme, že budeme mít výsledky velmi rychle.
Páni. Příběh zabírá.
Konečně to k něčemu vedlo. Nemohli to smést ze stolu.
Jejich investoři tolik tlačili,
že museli povolat KPMG.
Přišlo mi, že tehdy bylo hodně v sázce.
MNICHOV NĚMECKO
Jmenuji se Joachim Giehl.
Jsem soused Markuse Brauna.
Vždycky jsem měl dojem,
že tento člověk je pod obrovským tlakem.
Nikdy sousedy nezdravil.
Vždycky jen nasedl do auta.
Žádný pozdrav, nic.
Jednou kolem půl deváté večer
jsem zaparkoval auto v garáži.
Byla tma a viděl jsem Markuse Brauna u vchodu do našeho domu.
Viděl jsem ho ve světle lampy a vypadal velice napjatě.
Byl obklopen několika muži, které jsem nepoznal.
Působili nepatřičně.
Nevypadali jako obchodníci.
Vypadali jako ochranka, bodyguardi,
parta kriminálníků nebo tak.
Nezdálo se, že tam byli kvůli jeho ochraně.
Spíš mi přišlo, že tam přijeli
dělat svou práci.
Vztah dr. Markuse Brauna a Jana Marsaleka se rozhodně zhoršil.
V prosinci 2019
byl vánoční večírek našeho týmu,
kam poněkud nečekaně dorazil Jan Marsalek.
A pak se svým usměvavým výrazem řekl:
„Martine, kdybys ukradl společnosti 100 000,
nevážil bych si tě.
Chceš-li okrádat firmu, musíš ukrást miliony,
stovky milionů.
Zatímco se to dělo,
Braun přišel s fantastickým nápadem.
Svým dosud největším.
Plán byl převzít Deutsche Bank,
největší německou banku.
Říkalo se tomu „Projekt Panter“, plán nepřátelského převzetí.
Velká poradenská společnost sepsala dokument,
který ukazoval, jaký by mělo smysl
spojit starou banku s novou technologickou společností.
Vznikla by „WireBank“, nebo by ji nazvali.
Myšlenka byla taková,
že kdyby se tyto dvě společnosti spojily,
tak protože Deutsche Bank je mnohem bohatší než Wirecard,
podvody Wirecard by se nějak zametly pod koberec.
Máte-li banku, jako je Deutsche Bank,
můžete do tak velké banky schovat spoustu špatných čísel.
Je to vlastně geniální.
Jako kdybyste místo útěku v autě
vjeli do banky, která ho převezme.
A kdyby to udělali, byl by Markus Braun geniální finančník,
který řídí jednu z největších finančních institucí na světě.
Byl to Braunův poslední riskantní tah.
Stávající auditoři Wirecard, EY,
podnikali zvláštní kroky, aby prověřili hotovost 1,9 miliardy,
o níž Wirecard tvrdila, že skutečně existuje.
Wirecard v podstatě říkala,
že ve dvou filipínských bankách je 1,9 miliardy eur.
Auditoři při této příležitosti chtěli skutečný důkaz,
že Wirecard má přístup k penězům, jak tvrdí,
což samozřejmě Wirecard nemohla, protože peníze neexistovaly.
Takže všichni chtěli vědět, jestli EY zjistí pravdu.
2020 CENA AKCIE: 104,50 EUR
18. ČERVNA 2020
DEN OZNÁMENÍ VÝSLEDKŮ
Tu noc jsem nemohla spát,
protože jsem chtěla být připravená.
Chtěla jsem urvat všechny akcie Wirecard,
které seženu, protože jsem cítila, že se to ten den stane.
Měly jsme skoro 100 milionů, když byla Wirecard na vrcholu,
než mi došly akcie.
LONDÝN ANGLIE
To ráno jsem byl vzhůru v šest a čekal jsem, že se něco stane.
Najednou se objevilo oznámení.
Auditoři nenašli 1,9 miliardy eur,
které mají být na svěřeneckých účtech v Asii.
Dvě banky na Filipínách,
v nichž má být 1,9 miliardy eur,
dnes popřely obchodní vztahy
se zpracovatelem plateb.
Dokumenty byly zfalšované.
Jakmile jsem to viděl, věděl jsem, že definitivně spadla klec.
18. ČERVNA 2020 104,50 EUR
Cena akcií padá. Všichni spekulanti na pokles to vidí.
Začnou prodávat všechny akcie Wirecard, které jim padnou do rukou,
a vydělají na tom jmění.
Jak vám prostě unikne pár miliard dolarů?
Cena akcií klesla o 70 %.
Do prdele. Povedlo se!
My jsme to dokázali.
Konečně jsme ty parchanty dostali.
CENA AKCIE: 1,28 EUR
Když vyděláte, je to skvělé.
Radujeme se s našimi investory, je to obrovský úspěch.
Uspokojení a vzrušení nám přináší ten hon,
ale Wirecard byl náš největší úlovek
a tuším, že to tak ještě dlouho zůstane.
Dámy a pánové,
jménem správní rady společnosti Wirecard
vám chci poskytnout vysvětlení.
Večerní tisková konference připomínala Muppet Show.
Braun četl ze čtecího zařízení.
Rozsudek smrti už byl vynesen,
a on se stále tvářil, že příští měsíc
představí úžasnou čtvrtletní zprávu.
Teď se nedá vyloučit, že se Wirecard
stala poškozenou stranou
v případě podvodu značných rozměrů.
Do týdne byla Wirecard v nucené správě.
Zbankrotovala.
Bývalý CEO Wirecard byl zatčen
pro podezření z falšování účetnictví.
A Markuse Brauna zatkli.
Ale Jan Marsalek prostě zmizel.
Kde je provozní ředitel insolventního zpracovatele plateb Wirecard,
Rakušan Jan Marsalek?
Bývalý provozní ředitel Wirecard Jan Marsalek
se možná vrátil na Filipíny.
Přijel 23. června.
To bylo před dvěma dny
a včera ráno odjel do Číny.
Agent má vždycky únikovou cestu.
Věděli jsme, že Marsalek byl v kanceláři až do pátečního odpoledne.
Údajně řekl,
že musí jet na Filipíny, aby to celé vyjasnil.
Ten večer šel na večeři s Martinem W.
Martin W., jehož znal z Prinzregentenstrasse
a který býval v rakouské tajné službě
s dalším Rakušanem, pravicovým politikem,
rezervoval Marsalekovi let.
Marsalek zaplatil téměř 8 000 eur v hotovosti…
a jeho stopa zmizela.
Na Filipíny neletěl.
To nedává smysl.
Nemohl vstoupit do země kvůli karanténním předpisům.
Jsou databáze, kde si ověříte letové údaje.
Od roku 2015 letěl nejméně šedesátkrát do Ruska.
A uskutečnil se jeden let
z malého letiště poblíž Vídně do Minsku.
To není daleko do Moskvy.
Hranice s Ruskem se nekontrolují, a tam se jeho stopa ztratila.
Všechno poté jsou jen fámy.
Nevíme jistě, jestli byl Marsalek
informátor tajné služby, nebo ne.
Jan Marsalek měl v paralelním světě tajné služby velmi dobré kontakty,
a proto si myslím, že nebude tak snadné ho najít.
Víme, že se občas připojí online přes svůj starý účet na Telegramu.
Můžu se podívat.
Každých pár měsíců je online.
Naposledy to bylo 27. května 2021.
Německý parlament zahájil politické vyšetřování kolem Wirecard,
jednoho z největších skandálů Německé republiky.
Finanční katastrofa pro ty, kdo investovali své peníze do Wirecard.
Byla to vůbec první společnost na indexu DAX, která zbankrotovala.
KDYŽ WIRECARD PADLA V ČERVNU 2020, ZTRÁTY INVESTORŮ PŘESÁHLY 20 MILIARD EUR.
Myslím, že kroužek zasvěcenců, kteří věděli, co se ve Wirecard děje,
byl velmi malý.
Jistě Marsalek.
Fascinující otázka je, co o tom všem věděl Braun?
Nedal najevo emoce. Byl velmi napjatý.
A pak přednesl krátký úvodní projev.
„Můžu jen říct, že jsme byli všichni podvedeni.
Jsem oběť.“
Jeho právník řekl, že nebude odpovídat na další otázky.
Seděl tam tři hodiny a neodpovídal.
Když na to vše teď vzpomínám,
připadám si naivní, že jsem jisté věci neviděl.
Já osobně věřím,
že existuje možnost, že nevěděl, co Jan Marsalek dělá,
ale myslím, že měl povinnost to vědět.
Myslím, že zatím známe jen špičku ledovce.
Pokud se Jan Marsalek někde neobjeví a neprolomí mlčení.
Pak se dozvíme všechno.
Jestli Jan někde je, rád bych s ním mluvil.
Celé roky jsem se mu snažil dostat do hlavy.
Kdo byl ten člověk, co páchal podvod zevnitř?
O čem se bavili s Markusem Braunem?
Ulevilo se mu, když se to zhroutilo?
To je zajímavé, ne?
V LISTOPADU 2020 DAN MCCRUM ZÍSKAL
NEJVYŠŠÍ CENU ZA INVESTIGATIVNÍ NOVINAŘINU V NĚMECKU
V BŘEZNU 2022 BRAUNA OBVINILI Z PODVODU, ZPRONEVĚRY A MANIPULACE S ÚČETNICTVÍM
NA OTÁZKY K FILMU NEODPOVĚDĚL
JAN MARSALEK JE STÁLE NA ÚTĚKU
FILM VZNIKL PODLE KNIHY DANA MCCRUMA
Překlad titulků: Markéta Demlová