Downloaded from YTS.MX
I efteråret 2019 fik jeg et opkald fra en kilde.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Han spurgte: "Har du kigget nærmere på Wirecard?"
"Betalingsbehandleren? Nej."
"Det er et mærkeligt firma.
Andre firmaer bliver oprettet.
Penge kommer ind, penge kommer ud."
Det er virkelig uhyggeligt.
Han var blevet ringet op af udenlandske venner,
der plejede at arbejde i efterretningsbureauer,
og de advarede ham.
"Er du interesseret i Wirecard?
Hold fingrene væk!"
EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
En voksende skandale involverer det digitale betalingsfirma, Wirecard.
Hr. Braun, rapporteringerne om din forretning lyder som en thriller.
Hvordan overser man bare et par milliarder dollars?
Falske salg, manipulation af regnskab, alle mulige påstande.
Hvor slemt bliver det?
Hvidvaskning, gambling, porno, hjælp til terrororganisationer.
Det var Financial Times imod Wirecard.
De forsøgte at finde info,
og så prøvede Wirecard at finde info på dem.
Det var total deepfake.
Det lignede en bank, men det var faktisk et røveri.
Den tidligere direktør, Jan Marsalek, er på flugt.
Den største svindelskandale i tysk historie.
Der er en international menneskejagt sat i værk efter Jan Marsalek.
Det er ufatteligt, at sådan noget kan vare ved så længe.
Det stod klart, at dette ville blive en kæmpe historie.
Svindlere udnytter folks ønsker.
I Tyskland var ønsket: "Vi vil være de førende i flokken."
Tysk industri er succesfuld,
men gammel og traditionel.
De berømte tyske mærker såsom Siemens, Daimler, BMW, Volkswagen,
dette er alle meget gamle virksomheder.
Derfor bliver tyske politikere
og tyske forretningsfolk ofte spurgt:
"Hvor er jeres nye firmaer?"
Vi vil have vores egen store, globale digitale mester,
ligesom i Silicon Valley.
Et tysk Google, et tysk Facebook.
Og Wirecard spillede smukt på det ønske.
Opdag Wirecard.
Vi skaber finansteknologier, der gør betalinger mobile, problemfri
og næsten usynlige.
Samarbejd med Wirecard,
verdens ledende indenfor innovation af digital finansteknologi.
Han er en helt.
Giv en varm velkomst til CEO og CTO for Wirecard,
Dr. Markus Braun.
Godmorgen, mine damer og herrer.
Wirecard var ligesom et tysk PayPal.
Kort sagt er det forretningsmodellen.
Wirecard er betalingsbehandleren for onlinehandel, onlinebutikker.
De sørger for, at når jeg køber noget,
så går pengene fra mit kreditkort til onlineforhandleren.
Det handler ikke om at eje data.
Men det handler om de algoritmer, der giver den data værdi.
Der står den her virksomhedsgrundlægger klædt i en sort rullekravetrøje
med et fint udtryk…
Forretningsmodellen giver værditilvækst,
og hvor der er en værditilvækst,
har man penge til at genopfinde.
Han fremstiller sig selv som visionær.
"Alpernes Steve Jobs."
Jeg hedder Martin Osterloh.
Jeg arbejdede for Wirecard i 16 år.
Da jeg kom med i 2005, var vi omkring 130-150 mennesker.
Da jeg forlod Wirecard, var der over 6.500 mennesker.
Wirecard er en af de hurtigst voksende platforme indenfor handel med finanser.
Arbejdede man hos Wirecard,
var der en meget stolt følelse af at være et stort tysk teknologiselskab.
Wirecard hoppede på det digitale tog i 90'erne,
der fortsat har fart over sig,
og nu har Wirecard endda overhalet Deutsche Bank
med en værdi på over 20 milliarder euro.
Et symbol på finanssektorens nye æra.
Dette var et firma i vækst.
Det voksede som ingen andre firmaer, vi havde set i Tyskland.
Og den stigning, den enorme vækst, fik mange til at tro på det.
De var nye, succesfulde, globale og profitable,
og tyske politikere var stolte over at kunne sige:
"Vi har en intech-virksomhed!"
Da kansleren tog til Kina,
reklamerede hun faktisk for Wirecard i 2019 for Xi Jinping.
Alle i Tyskland troede på denne virksomhed.
Ingen ville have troet, at der stod gangstere bag.
Som journalist gør man alt muligt,
man ikke bør gøre.
Afslører hemmeligheder.
Første gang jeg hørte ordet Wirecard,
ledte jeg efter lyssky firmaer at skrive om.
Virksomhedssvindel og den slags, fordi det er gode historier.
Jeg talte med en australsk hedgefond-forvalter.
Han siger: "Er du interesseret i nogle tyske gangstere?"
Han havde set regnskabet og tænkte, det var svindel.
Så jeg skrev det ned:
"Wirecard, værd at undersøge."
Udefra lignede det et legitimt foretagende.
Der arbejdede 6.000 mennesker. De havde kontorer.
Profitten var stor. Så jeg tror bare, det passede ind i det her:
"Onlinebetaling. Det vokser hurtigt, ikke?"
Men den her bunke dokumenter,
der viste de aftaler, som Wirecard havde i Asien…
Noget ved dem virkede mistænkeligt,
som om de ikke virkede ægte.
Uden for Europa ser vi en vækst på 25 procent,
der er kraftigt drevet af nye regioner ved at udvikle regioner i Asien.
Wirecard voksede ikke ved at få nye kunder,
ligesom Spotify kan få abonnenter.
De købte vækst ved at købe forretninger, mest i Asien.
Men tallene stemte ikke overens.
Jeg forsøgte at tale med Wirecard.
De sagde bare: "Vi har travlt. Vi kan ikke tale med dig."
Normale firmaer gør ikke sådan, når Financial Times banker på døren.
Så jeg blev ved.
Til sidst satte de mig i kontakt til Markus Braun.
Hej Markus.
Hejsa.
Tak, for din tid. Det er godt at tale med dig.
Jeg ser frem til at blive udspurgt af dig.
Fremragende! Hvad er Wirecard?
Der er det her nye udtryk: "Fintech."
Det er et godt udtryk til at beskrive, hvad vi gør.
Vi er en softwaregruppe, internetfirma,
med en bank som datterselskab og ikke omvendt.
"Vi er et softwarefirma med en bank som datterselskab."
Der var mange sære ting ved den samtale.
Så hvad angår de asiatiske opkøb,
som jeg har kigget på…
For mig ser det ud til, at der er forskellige muligheder
for at forklare det, der foregår på Wirecard.
Den ene er, at der sjuskes med konti.
En anden er, at disse opkøb bruges til at skjule noget.
Det er noget vrøvl.
Beklager, jeg taler så frit.
Der er altid folk omkring en, der er misundelige
eller fulde af følelser af en eller anden grund.
Jeg er helt sikker på, du har talt med en af dem.
Wirecard brugte altid samme trick, hver gang de blev kritiseret.
De ville sige, kritikerne samarbejdede med shortsellers
og ønskede at manipulere aktiekursen.
SHORT SELLERS HVIDVASKNING! WIRECARD!
Jeg hedder Tobias Bosler,
og jeg har i mange år været shortseller.
De fleste investerer i troen på, at en aktiekurs vil stige.
En shortseller er forskellig fra investor ved at tjene penge, når de falder,
og tabe penge, når de stiger.
Historien om short sellers er,
at de har til formål at få aktiekurserne på virksomheder
for at få profit.
Visse områder af investeringssamfundet ville nok se shortsellers
som løst forbundet med en form for finansiel terrorist.
I virkeligheden
ville de fleste shortsellers indtage deres position,
fordi de dybest set mener, at en aktie er overvurderet.
Vi er shortsellers.
Vi er de eneste kvinder udelukkende, der udelukkende shortseller.
Vi tjener udelukkende penge ved at satse imod aktier
og satse på, at priserne på dem falder.
Og vi danner os vores overbevisning om disse sats
ved at lave efterforskningsarbejde for at sikre os, vi har ret.
Det er lidt som at være finansdetektiv.
Det, vi kigger på, er firmaer, som, vi mener, ikke har rent mel i posen.
Jeg efterforskede Wirecard i to år.
Jeg forstod udmærket deres forretningsmodel.
De stod for betalinger for onlinefirmaer indenfor pornografi og online gambling,
men de var ikke ulovlige.
Det var en stor del af det, vi gjorde,
og det gjorde firmaet meget stærkt i starten.
Alt fra pokerselskaber, kasinoer, bingo,
og i den grad også pornografi.
Men vi kaldte det ikke porno.
-Hvad kaldte I det så? -Følelsesmæssigt indhold.
-Er det din spøg? -Det er ingen spøg.
Pokermarkedet i USA stod for 50 % af det globale pokermarked.
Men det ændrede sig altsammen i 2006,
da en ny lov i Amerika gjorde det ulovligt
at håndtere betalinger for amerikanske borgere, der spillede poker.
Så Wirecard mistede en stor indtægtskilde.
Men på trods af denne lov steg Wirecards profit fortsat.
Hvordan kan det lade sig gøre?
Det kan ikke passe.
Vi prøvede at skrive historien, men det var kompliceret.
Jeg gik både frem og tilbage og fandt dybest set ingenting.
Da gav jeg op,
fordi ingen virkede interesserede i Wirecard-historien.
Og så får jeg det her opkald.
Jeg tog hen og mødte den her fyr, Matt Earl.
Han ringede og sagde: "Hej. Vil du mødes til frokost?"
Han var short seller.
Og så skrev han også en blog om svindel.
En ting ved navn Zatarra.
Jeg blev først opmærksom på Wirecard,
da en læser af den blog, jeg skrev, tog kontakt til mig og sagde:
"Har du set på den her tyske virksomhed Wirecard?"
Der var påstande om, at Wirecard var involveret
i en hvidvaskningsoperation i Florida.
Der var artikler om,
at de havde behandlet ulovlige gambling-relaterede penge
i USA.
Det var ulovligt. Så jeg tænkte: "Lad os se på det."
Mødet var på en japansk restaurant i byen.
Så vi sætter os ned, bestiller mad, og jeg tænker:
"Okay. Hvad foregår der?"
Under bordet gled Matt ligesom…
Jeg tror, det var en bærepose, fyldt med
den her store bunke dokumenter, så tyk.
Han sagde, at det var Zatarra-rapporten.
Hvad han havde arbejdet på.
Der er 120 sider.
Det centrale i Zatarra-påstanden
var, at alle troede, at Wirecard var et stort firma, der gjorde lovlige ting,
og i virkeligheden hvidvasker virksomheden penge for kriminelle.
Hvidvaskning består i at tage udbyttet af kriminalitet og rense pengene.
Hvis man røver en bank og har en stor bankfuld kontanter,
kan man hvidvaske pengene så det ser ud, som om man har tjent dem.
Det var det, Wirecard gjorde for online-forretninger,
men princippet var det samme.
Det, Wirecard ville gøre, hvis det drejede sig om noget prekært,
for eksempel med hasardspil eller porno, var at kalde transaktionen noget andet.
I stedet for betaling for hasardspil skriver de: "Det er en blomsterhandler."
Wirecard slap afsted med det ved at udnytte svagheder i systemet.
Alle transaktionerne kom til USA via et britisk firma ved navn Bluetool,
i Consett, County Durham.
Consett er en lille deprimerende eks-mineby på heden.
Man skulle tro, at en virksomhed,
der sender hundreder millioner dollars over til USA,
ville have en masse kontorer.
Men det var et privat hus.
Det virker underligt.
Det var præcis som i Ozark.
Det er et øde sted,
hvor de kunne hvidvaske store mængder penge.
Vi blev kontaktet af nogen længere oppe ad gaden,
hvor vi plejede at bo.
Og de spurgte, om vi gerne ville have gratis penge.
De sagde, man bare skulle skrive sit navn, og når man skrev under, fik man 50 pund.
De folk, der stod som direktører for firmaerne,
anede intet om dem.
Men det selskab ville være et skalkeskjul for den rigtige ejer,
der var et gambling-websted.
Det eneste, man fik at vide, var, at man ville få breve,
og at man bare skulle sende dem tilbage, og det var alt.
Så man har en tysk bank, der flytter penge gennem England
i denne afsidesliggende lille by for lyssky firmaer andre steder i verden.
Her taler vi om milliarder af dollars skjult for verden.
Og det var tilfældigvis den lille by i England,
der var perfekt til at få tingene til at se legitime ud.
De havde opbygget hele infrastrukturen
så der kunne ske hvidvaskning af penge.
Så for mig at se, gjorde det Wirecard værdiløs,
fordi det var en ulovlig operation.
Så jeg satsede imod firmaet.
Jeg ville rejse ud og efterforske sagen selv,
og så ville Matt Earls Zatarra-rapport udgives.
Så kunne jeg sige:"Jeg har tjekket fakta. Her er de interessante dele."
Jeg skulle have sagt: "Matt Earl er en shortseller."
De her folk har satset imod Wirecard,
så de har stor interesse i at presse prisen ned.
Læs det med det for øje.
Vi fremhæver virksomhedernes forseelser.
Der er naturligvis et profitelement, for hvis vi har ret,
får vi et afkast på den kapital, vi har satset.
Da Zatarra-rapporten kom ud, skyndte jeg mig tilbage til kontoret.
Jeg tænkte: "Jeg må sige det. Jeg vil have scoopet."
Så jeg skrev den her hurtige artikel.
Jeg havde alt for travlt,
og jeg tænkte ikke på, hvordan det hele ville se ud.
Zatarra-rapporten havde øjeblikkelig virkning på Wirecards aktiekurs,
der faldt, men den faldt meget mere, efter Dan offentliggjorde sin artikel,
der gjorde opmærksom på Zatarra-rapporten.
På grund af den ene artikel forsvandt en milliard euro eller mere,
og det gav os straks problemer.
Det øjeblik jeg indså, Wirecard-historien ville give problemer,
var, da de første advokatbreve kom ind.
De stillede spørgsmålstegn ved forholdet
mellem Dan og forfatterne af Zatarra-rapporten.
Der var en påstand om,
at Dan samarbejdede med shortsellers,
folk der satsede imod selskabets aktiekurs.
Det er en ret alvorlig anklage, fordi det sådan set antyder,
at en journalist har været involveret i kursmanipulation.
Det er alvorligt.
I Tyskland har shortsellers et dårligt ry.
Opfattelsen er, at fordi de satser på, at kursen falder,
så søger de aktivt at ødelægge virksomheder.
Job går tabt, og det kan ikke være godt.
Zatarra-rapporten blev ikke betragtet som troværdig.
Kritikken lød: "Hvad er det her for en rapport?
Der er ikke beviser til at bakke påstandene op.
Det er bare mudderkastning,
for tyske firmaer begår ikke fejl."
Den blev betragtet som et angreb på selveste Tyskland, på tyske firmaer.
FYRER I IKKE @DANMCCRUM, ER JERES TROVÆRDIGHED VÆK
Vi blev pludselig angrebet fra alle retninger.
Vi fik juridiske trusler, anonyme opkald, hvor vi blev skældt ud.
Og det lignede ikke noget, vi havde været udsat for før.
Det ville ingen ende tage.
Twitter var bare et stort kaos.
Der var folk, der sagde: "Ja. Du er en forbryder, McCrum. Gå i fængsel."
Af og til var der trusler.
"Du skal få betalt" og den slags.
Der var et køretøj parkeret uden for mit hus,
der begyndte at følge efter mig.
Det var ubehageligt.
Jeg fik noteret nummerpladerne,
og de ledte til efterforskningsbureauer,
der arbejdede for Wirecard.
Og en dag siger Paul, at nogen har prøvet at lytte med
på samtaler på mit kontor.
Jeg sagde: "Hvordan?" Og han: "Over broen."
Han havde set et person.
Utroligt, men der stod en udkigspost.
De har det her følsomme lytteudstyr
på tværs af Themsen rettet mod mit kontor.
Hvad foregår der?
MÜNCHEN TYSKLAND
Et par uger efter at jeg begyndte at shortselle,
fik jeg et opkald fra Wirecard-advokaten.
Han sagde: "Du shortseller Wirecard."
Jeg tænkte: "Hvordan har du fundet ud af det?"
Han læste alle transaktionerne op for mig.
Dato, tid, beløb, pris.
Han vidste alt. Så sagde han: "Vi må tale sammen."
Han ankom med to bøller.
De så ud præcis, som man forestiller sig bøller.
Straks skubbede de til mig
og slog i væggen med fuld styrke.
Jeg indrømmer, at jeg var bange.
Hvilket firma sender en flok bøller hen til en investors kontor?
Derefter holdt jeg op med at kigge på Wirecard. Jeg lod det ligge.
Og ingen andre kiggede nærmere på Wirecard.
Undtagen Dan McCrum.
Jeg havde undersøgt Wirecard i halvandet år på det tidspunkt,
da Zatarra kom ud.
Så jeg tænkte:
"Tilsyn og investorer vil vel se dette og tænke:
'Der er så meget skidt. Vi må se på det.'"
Men der skete aldrig noget.
Straks steg aktiekursen igen.
Mine kære aktionærer…
Dr. Braun havde de ansattes tillid, men han så aldrig afslappet ud.
Han lignede en forretningskonsulent i et rum med folk, der holdt fest.
…fra disse merværdier for forbrugeren.
Men når dr. Braun var der,
var Jan Marsalek ikke langt væk.
Jan var virkelig cool.
Dr. Braun var hans mentor.
Man havde fornemmelsen af, at Braun var stolt
over at have en anden østriger at være mentor for,
der kunne være hans højre hånd i firmaet.
Hvis jeg finder et svagt punkt, men jeg…
Jan strålede af selvtillid.
Han havde et fast greb om situationen.
Den virker ikke. Den er ikke kold.
Jeg havde ikke en fjerdedel af den selvtillid, han havde på en finger.
Wirecard fungerer ikke som en opkøber.
Men kan have partnere i baggrunden.
Når man spurgte ham, om han kunne undvære et øjeblik af sin kostbare tid,
ville han altid sige: "For dig? Altid."
Men det sagde han til næsten alle.
Marsalek er en helt anden type.
Yderst charmerende,
meget imødekommende, en god kommunikator.
Alt det, Braun ikke havde, havde Marsalek,
og derfor var de et godt team.
Jeg tror, at meget få mennesker vidste, hvem Jan Marsalek virkelig var.
Han står i centrum for denne skandale.
Det var ham, der sørgede for, at omsætningen
altid var, som hans chef Braun ønskede.
SEPTEMBER 2018 AKTIEPRIS: 193 EURO
Den tyske fondsbørs er rigere på grund af ét selskab.
Betalingsfirmaet Wirecard fra Aschheim nær München
har sprunget ind i aktiemarkedets førsteliga.
Wirecards aktiekurs sidste år var 77,40 euro.
I dag koster den 189,40 euro.
Vores tal fortæller en historie om stærk vækst.
Hvordan forretningen værdisættes, er et spørgsmål for investorerne.
Wirecard har rystet den tyske aktiebørs i denne uge
og smed Commerzbank ud af DAX-indekset.
Det handler om at gøre kagen større.
Det er mit arbejde at gøre kagen meget større.
Jeg har en tysk direktør her for firmaet Wirecard.
Og i dag, Markus Braun,
vil I erstatte Commerzbank i DAX-indekset.
I bliver et af de store selskaber på benchmark-indekset her.
Hvad betyder det?
Det bringer positiv opmærksomhed med sig.
Det er godt for investorer.
Men det ændrer naturligvis ikke på vores stærke strategi.
Mange investorer tror på de tyske værdier,
og nu har de fået DAX-godkendelsen.
Mange troede, at et DAX-selskab
ville være stramt reguleret af de tyske myndigheder.
Hvem ville ikke være glad for at investere i Wirecard?
Dengang var Wirecard
et stort samtaleemne på hele London-markedet.
Vi havde fået juridiske klager, men vi ignorerede dem.
Lidt senere spiste jeg frokost med en af mine aktiemarkedskilder,
og Wirecard blev bragt op.
Han sagde, "Du ved vel, at de vil betale dig en masse penge
for ikke at skrive om dem."
Og jeg grinte og sagde: "Vær nu ikke fjollet."
Han sagde: "Nej. Garanteret.
De vil betale dig godt for ikke at skrive om dem."
Og han sagde: "Hør. Tag hen og tal med Gary."
-Gary og Tom. -Gary. Jeg er Tom.
-Hvad er der med brillerne? -Det er bedst uden.
Jeg troede, de så cool ud.
Gary er en god gammel ven, en meget aktiv aktiehandler.
Han havde fornemmelse for, hvad der fandt sted.
Han sagde dybest set:
"Hvad er det, du har skrevet om Wirecard? Er det rigtigt?"
Og Gary siger: "For jeg har en fyr her, der siger, det er helt forkert.
Faktisk vil han gerne tale med dig."
Og jeg sagde: "Hvem er det?"
"Det er en fyr, der hedder Jan Marsalek."
Jeg kunne være faldet af min stol.
Gary var en af mine fortrolige kilder.
Hvordan fandt Marsalek ud af, at vi kendte hinanden?
Det var nok omkring 2017.
En af mine venner kom ind i baren, hvor jeg spiser morgenmad,
med en lille post-it-seddel med et nummer på,
og et navn, Jan Marsalek,
og sagde: "Gider du ringe til ham? Det skal nok være det værd."
Jeg vidste ikke, hvad det betød. Måske kunne jeg tjene penge.
Jeg var nødt til at prøve.
Jeg ringede, og han sagde:
"Hør. Jeg er villig til at betale en stor sum penge,
hvis du præsentere mig for din gode ven, Paul Murphy."
Jeg sagde: "Jeg taler med Paul."
Gary siger: "Den her fyr, Jan Marsalek, vil gerne møde dig.
Han stiger på et fly og kommer til London til frokost, hvis du vil."
Jeg tænkte først, at det måtte være en slags spøg.
Fordi det var sådan underlig hændelse.
Jeg sagde ja til frokost.
Vi ville se, om Marsalek ville give mig penge
for at holde op med at skrive om dem.
Det var planen.
Jeg blev introduceret for Jan Marsalek for første gang.
Han var tydeligvis meget skarp
og meget forsigtig med, hvad han sagde.
Mit indtryk af ham var,
at han var en meget velklædt, velformuleret og ligefrem mand.
Det var Financial Times imod Wirecard.
De prøvede at finde enhver form for info på Wirecard.
Så prøvede Wirecard at finde info om dem.
Det var ret akavet.
Han talte meget om, at han havde direkte erfaring
med journalister, der tog imod bestikkelse for at skrive negative artikler.
Jeg sagde, at jeg aldrig havde modtaget bestikkelse,
og han sagde: "Det ved jeg, Paul.
Jeg har set beviser på, du aldrig modtager bestikkelse."
Og jeg tænkte: "Har du været igennem min bankkonto?"
Det havde han.
Jeg indså da,
at han ikke pludselig ville tilbyde mig en pose penge lige der ved bordet.
Der var for mange omkring bordet.
Det endte med, at Jan sagde: "Jeg er glad for, at Paul lyttede."
Paul sagde: "Vi trækker grænsen her,
og FT vil ikke genoplive de gamle sager.
Men hvis der er nye ting, tager vi jer i det."
Og Jan smilede.
"Det sker ikke, for vi gør ikke noget forkert."
På det tidspunkt forhandlede jeg om et gebyr for min PR.
Jeg bad om et fast beløb på 500.000 euro.
Han gik med til 32 og et halvt tusind euro om måneden
i seks måneder.
Men sagde: "Kan du sætte mig i kontakt med shortsellers,
så jeg ved, hvad der foregår?"
Jeg følte mig som en dobbeltagent, men Paul vidste det, og Jan vidste det.
Jeg startede Safkhet Capital Management i januar 2018.
Vi lavede egen forskning og ledte efter muligheder,
og et navn, der konstant dukkede op, var Wirecard.
Fordi Wirecard endelig gjorde sit første skridt ind på amerikansk jord.
Kontantløst.
Problemfrit.
På 20 år er vi blevet førende inden for betalingsløsninger
i USA og andre steder.
Det nye på det tidspunkt var,
at Wirecard havde købt Citis amerikanske forretning med forudbetalte kreditkort.
Forudbetalte kort er effektive til at hvidvaske kontanter internationalt,
inklusive ulovlige penge.
Man behøver ikke navn på kortet eller at åbne en konto.
Man kan bare få et kort med Wirecard-logoet.
Den mængde kriminel aktivitet, der kan finde sted, er alarmerende.
Det var noget, vi ønskede at grave dybere ned i
og se, om der var noget relateret til påstandene i Zatarra,
der nu ville finde sted på amerikansk jord.
Wirecards kontorer var i Conshohocken, Pennsylvania,
to timer fra New York City.
Så vi tænkte, hvorfor ikke bare køre derover
i Christinas ødelagte lille Volkswagen?
Vi så Wirecard-skiltene,
og så var der ingen sikkerhed, så vi gik bare op ad trappen.
Det var meget stort.
Der burde nok være plads til 600 mennesker,
men der var måske 30 mennesker.
Så spurgte de, hvad vi ville,
og vi sagde, vi ville tale med nogen om at købe forudbetalte kort.
Han forsikrede mig om, at det var nemt. Jeg kunne give kortene til hvem som helst.
Det var intet problem.
Og så sagde han, at jeg endda kunne få kort på op til 150.000 dollars på et kort.
Dette var et kæmpe chok.
Og da vi gik på det mørke internet
for at købe forudbetalte kreditkort, der sælges videre her,
kunne man højest få 10.000 dollars.
I efteråret 2018 skrev jeg endelig til Dan McCrum.
Og jeg skrev: "Hej. Vi kigger på Wirecard i Amerika.
Jeg tror, vi har noget her."
Fahmi var ikke den eneste shortseller, der skrev, da Wirecard kom i DAX.
Jeg blev bombarderet med idéer fra shortsellers.
Nogle var besat af hvidvaskning.
Andre var overbeviste om, at Wirecards virksomhed ikke var ægte.
Problemet var, at ingen af dem havde beviser.
Det var altsammen teorier, men så … Hvornår var det?
En mandag morgen i oktober fik jeg en sjov mail fra Singapore.
Kriminel adfærd i en stor finansvirksomhed.
Wirecard.
Så jeg kontakter Stefania Palma i Singapore.
I Singapore var Wirecard virkelig udbredt.
Tusindvis af butikker og købmænd og hoteller
brugte Wirecards kortmaskiner.
Dan blev klar over, at der var en potentiel whistleblower,
der havde mange informationer
og var ivrig efter at tale med os snarest muligt.
Det første møde var i Changi Lufthavn.
Da jeg gik ind til det, vidste jeg ikke, hvem jeg ville møde.
Jeg var helt klart meget forsigtig.
Jeg fandt ud af, at hans navn var Pav.
Han havde været juridisk chef for Wirecard i Asien.
Han havde for nylig forladt firmaet
og var fuld af frustration og vrede
over det, han havde set.
Det var en ekstrem intens samtale, der varede flere timer.
Jeg indså, hvor overvældende en mængde information han havde.
Jeg ringede straks til Dan og sagde:
"Dette kan være stort for os.
Jeg håber, at alt dette passer,
for gør det det, har vi ramt en guldåre."
Okay. Hold da kæft.
Det lyder som den ægte vare. Jeg kommer til Singapore.
Vi mødtes i det fri udenfor Wirecards gamle bygning.
Vi var ekstremt paranoide over Wirecards hacking-kapaciteter.
Vi satte vores lid til, at springvandet overdøvede samtalen.
Han tegner diagrammer over, hvordan Wirecard fungerer,
og hvem folk er.
Så forklarer han, hvordan han startede hos Wirecard
og blev kontaktet af en kvinde fra finansholdet,
og hun fortæller en utrolig historie.
Hun blev kaldt ind på et værelse på Wirecard-kontoret
med finansholdet.
Hendes chef er den her indonesiske fyr ved navn Edo Kurniawan.
Han er virkelig ung til det job. Han er kun 33.
Og hvis man ser på hans cv, er der stort set intet der.
Men han leder alligevel det asiatiske finanshold,
og det er i øvrigt
en ret stor del af Wirecards forretning.
Så den her kvinde går ind til mødet,
og pludselig begynder Edo at tegne på et whiteboard.
Han forklarer, hvordan de ændrer i regnskaber.
Næsten som i scenen, hvor de siger:
"Her er banken, og I går ind her,
og bilen venter udenfor."
Som et bankrøverjob.
Så hun fortæller det til Pav, advokaten i Singapore.
Pav siger straks: "Okay. Vi må hellere undersøge det."
Inden for få uger
finder en enorm intern efterforskning sted.
PROJEKT TIGER OPSUMMERING
Ingen af Wirecards topfolk ved noget.
Og de begynder at finde alle de her lyssky transaktioner.
Så Pav lavede en præsentationen til topcheferne i Tyskland.
KORRUPTION HVIDVASKNING AF PENGE
Pludselig kommer der besked fra München:
"Godt arbejde. Vi tager over.
Ja. Vi får Jan Marsalek til at lede det. "
Det bliver hurtigt tydeligt, at der ikke vil ske noget.
Og så bliver Pav tvunget ud,
men han tager kopier af Edos indbakke
og giver os den.
Der er 70 gigabyte data.
Da jeg kom tilbage fra Singapore, vidste vi, vi måtte tænke på sikkerhed.
Vi var meget bevidste om, at Wirecard udspionerede os.
Dan måtte arbejde i hemmelighed.
Vi handlede ud fra den antagelse, at alt på FT-netværket
kunne blive kompromitteret.
Vi fik Dan sat op med en bærbar udenfor netværket,
der fik modemet revet ud, så den ikke kunne hackes.
Så den her bunke dokumenter fra Pav kom ind på den supersikre bærbar.
Hver morgen fik jeg nøglen til pengeskabet.
Nøglen var så lang, hvilket giver en fornemmelse af pengeskabet.
Det lignede et køleskab.
Jeg tog bærbaren ud og de filer, jeg arbejdede på,
og gik så ind i min bunker.
Et lille værelse midt i bygningen på FT…
…og her gennemgår jeg materialet.
Seks uger med at tage bærbaren ud af pengeskab,
gennemgå e-mails, udskrive og finde ud af, hvad der foregår.
Så er tiden gået. Luk den ned. Tilbage i pengeskabet.
Start op igen næste dag.
Jeg fulgte bare spor igennem mails.
Jeg brugte søgeord i Outlook, såsom "Indien", "Marsalek."
Jeg havde efterforsket dette firmaet i årevis
og pludselig
var det, som om jeg var inde.
Jeg prøvede at få fat på Jan Marsalek.
Jeg havde ikke set ham.
Jeg havde ikke talt med ham, men vidste, han var fjenden.
Jeg ledte efter noget, der kunne forbinde ham
til det, der var sket i Singapore.
Jeg kunne ligesom se, at han var med i periferien.
At han var involveret, men jeg kunne ikke bevise det.
Men vi kan koge det ned til Edo Kurniawan,
den her fyr på finansholdet.
Men hvis Wirecard havde fyret ham, Edo, havde vi ingen historie.
Hej. Er det Edo? Edo Kurniawan, ikke?
Jo. Undskyld. Jeg ville tjekke, om du er international finanschef?
Ja.
Fantastisk. Ja. Jeg hedder Dan McCrum.
Jeg ringer fra avisen Financial Times.
Jeg kan forstå, I bliver efterforsket for at tilbagedatere og forfalske dokumenter?
Det kender jeg intet til.
Jeg sidder faktisk midt i et møde lige nu.
Jeg er ved at afslutte gruppens revisionskontrol.
Måske kan du sende mig en e-mail?
Tak, Edo.
Farvel.
Edo var der, og han arbejdede på revisionskontrollen.
Det måtte være et dække.
WIRECARD: EN REGNSKABSSKANDALE
MISTÆNKELIGE TRANSAKTIONER
Den udgives online.
…OVERBEVISE TILSYNSMYNDIGHEDER…
Få sekunder efter styrtdykker Wirecards aktiekurs.
I løbet af tre dage
har vi slået otte milliarder euro af firmaets værdi.
Historien virker.
Det var første gang,
hvor jeg følte, at dette kunne blive rigtig grimt.
BERLIN TYSKLAND
Jeg har kun hørt om Financial Times's dækning fra andre.
Der var den typiske modstand.
De sagde: "Det er en udenlandsk konspiration imod et tysk firma.
Et tysk firma er offeret, og det skal beskyttes."
Wirecard havde hyret en berømt advokat i Bayern.
Advokaten sagde til statsadvokaten Baumler-Hosl,
at Wirecard var under angreb af shortsellers,
og deres eksistens var i fare.
Hildegard Baumler-Hosl kontaktede det tyske finanstilsyn.
Tilsynsmyndigheden BaFin sagde så: "Vi må beskytte Wirecard."
Og forbød shortselling af Wirecard-aktier.
Og indgav endda sigtelse imod Dan McCrum og Stefania Palma.
Jeg blev chokeret, og jeg ringede straks til Dan og sagde:
"Hvad fanden foregår der? Hvad er det her? "
BaFin, det tyske finanstilsyn kommer ud og siger:
"Vi vil kigge på markedsmanipulation."
Hvad betyder det, at de har?
Da vi ikke er blevet kontaktet, ved vi ikke, hvad beviserne er.
Vi tænker: "Hvad har man fundet på for at gøre mig til skurk?"
For jeg forstår bare ikke, hvad der foregår her.
Til at starte med kunne jeg ikke fatte,
efter alt det arbejde vi havde gjort, at vi ville blive syndebukkene.
Når finanstilsynet for et af de stærkeste finansmarkeder i Europa
sender en et tydeligt tegn på, at vedkommende er ude efter en,
kan man enten lade det gå en på,
eller man kan forsøger at kanalisere al den vrede og frustration
ind i efterforskningen,
og få mere ud af historien end nogensinde før.
Jeg tror, du kan gætte, hvad vi valgte at gøre.
Jeg er igen i London, i bunkeren, og arbejder videre her.
Jeg har set Wirecards kunder igennem
og er begyndt at indse, at hundrede millioner af euro
af Wirecards forretninger kom fra kun tre partnere.
WIRECARD ASIEN
Al Alam, Senjo og PayEasy.
På det tidspunkt bidrog disse tre partnervirksomheder
til halvdelen af Wirecards salg globalt.
En af partnervirksomhederne var i Filippinerne.
En virksomhed, der hed PayEasy.
MANILA FILIPPINERNE
På papiret var PayEasy en vigtig forretning for Wirecard.
Vi siger til Stefania: "Vi må vide, hvad der foregår."
Jeg husker, at jeg tog ind til det her kontor med logoer for PayEasy
og et busfirma ved navn Fröhlich Tours.
Der kom chauffører ind og ud.
Det var tydeligt, at den daglige aktivitet
kun kom fra busfirmaet.
Det ser lusket ud.
Jeg kørte så tre timer nord for Manila
op i en region, der er berømt for rismarker,
på jagt efter firmaet ConePay, der var en anden partner til Wirecard.
Og endelig finder vi den her adresse.
Det er nogens hjem.
Den her midaldrende mand åbnede døren,
og det første, jeg ser, er et bord med en brun pomeranian
og en lille hvid hund.
IKKE DEN RIGTIGE HUND
Der var et par midaldrende filippinoer,
der bare vaskede de her hunde.
Er dette et betalingsselskabs hovedkvarter?
Det var tydeligt, at vi stod midt i et familiehjem,
hvor en af dem så kommer i tanke om:
"Vent. Vi fik det her med posten,"
og de rækker mig en konvolut.
Jeg tager papiret ud og ser straks et Wirecard Bank-brevhoved,
ConePay
og adressen, vi befandt os på.
Jeg frøs og kan huske, at jeg rystede,
fordi jeg vidste, at vi havde løst det hele.
Jeg havde brugt flere år på at løse puslespillet.
Hvad er der med Wirecards forretning?
Foretager de hvidvaskning?
Pynter de på overskuddet?
Og pludselig tænker man:
"Det var fandens.
Det hele er falsk. Intet af det er ægte. "
Det er bare et fantastisk blufnummer.
…REGNSKABSSKANDALE…
MISLEDTE MARKEDET
De fandt på den her deepfake…
…hvor de brugte de her tre forretningspartnere
til at opfinde en masse forretning.
Udefra lignede det et rigtigt firma.
Tusinder af mennesker troede, de arbejdede for en legitim virksomhed.
Det var kejserens nye klæder.
WIRECARD-DOKUMENT PEGER PÅ AFHÆNGIGHED AF 3 PARTNERE
Der er en ny artikel fra FT,
der siger, at halvdelen af den verdensomspændende profit
og næsten al jeres rapporterede profit
faktisk kommer fra tre uigennemskuelige partnerfirmaer
over de seneste år.
Vi lader os ikke distrahere af al den larm.
Denne finansthriller fortsætter med seneste nyt
mellem Wirecard og Financial Times.
Dan McCrum var djævelen for os at se.
Han blev ved med at finde ting, der fik aktiekursen til at falde.
I februar kom der nye artikler og beskyldninger,
og aktiekursen faldt igen.
I slutningen af marts kom der nye beskyldninger,
og aktiekursen faldt igen.
EN MILLIARDÆR I FORSVARSPOSITION
Ledelsen i Wirecard sagde meget hurtigt,
at grundlaget for denne rapport var fuldstændig uden hold.
Det påståes, at Financial Times
med vilje forårsagede faldet i Wirecard-aktien,
så spekulanterne kunne tjene penge.
Vi troede, Dan McCrum tjente hurtige penge.
De var skurkene, og vi var de gode.
Lyden kører.
Lad os begynde.
Hvordan håndterer du personligt disse skandaler, forvirring, kaos?
Har du overvejet at sige op?
Det har jeg aldrig.
Kan du udelukke at beskidt vasketøj dukker op,
der vil presse aktiekursen ned?
Vi afviser hårdnakket alle disse alvorlige påstande.
Vi mener, at disse påstande er markedsspekulationer.
Da havde FT udgivet en række meget skadelige påstande,
men Wirecards aktiekurs lod bare til at gå op og op.
Folk elskede virksomheden.
På Frankfurts fondsbørs har Wirecard offentliggjort resultater,
der øger deres profit med 35 %,
en stigning på 350 millioner euro,
og de siger, de fortsat vil vokse i år.
Efter et stærkt træk fra betalingsgiganten Wirecard,
steg aktieprisen seks procent,
efter at selskabet fik en milliard dollar
fra Japans SoftBank-gruppe.
SoftBank investerer en milliard i det tyske fintech-firma Wirecard.
Da nyheden om SoftBank-investeringen dukkede op, var vi forbløffede.
I bytte for en andel på seks procent
vil SoftBank hjælpe med at udvide til Japan og Sydkorea.
Det var utroligt.
Vi havde lagt, hvad vi mente, var klare beviser på,
at dette var svindel, på bordet.
Men SoftBanken ville give firmaet 900 millioner euro.
MIDT I REGNSKABSSKANDALE
Da begyndte jeg at diskutere med Dan,
hvordan vi skulle fremlægge beviser, der var overbevisende.
Det er en kriminel virksomhed.
Så Wirecard måtte gøre noget for at stoppe os.
Næste dag får jeg et brev fra Wirecard:
"Vi har en båndoptagelse af en fyr, der hedder Nick Gold,
og han ved, at FT-historien kommer ud,
og I samarbejder tydeligvis med ham, og I er korrupte."
VI VIL INFORMERE JER OM,
Min første tanke var: "Okay. Det må være en spøg.
Det må være et af Marsaleks tricks."
Der er en virksomhed i Tyskland, der hedder Wirecard, ikke?
Det er en betalingsformidler.
Finansmafiaen shortseller dem.
Journalister fra Financial Times
kommer med påstande om firmaets korruption.
Jeg kendte ikke Nick Gold.
CANNES FRANKRIG
Jeg er Nick Gold.
Grib! Sådan!
Jeg er investor.
Dårlig investor, men en investor.
Jeg mødte først Nick Gold ved et tilfælde.
Gary Kilbey bød på drinks for at fejre sin 60-års fødselsdag,
og der var Nick Gold med.
Jeg husker Paul Murphy. Vi blev begge fulde sammen.
Han sagde, at havde jeg brug for en journalist, var det ham.
Drik så meget, som I kan her!
Og jeg ringede til ham måneder efter og sagde: "Kan vi ses?"
Han siger: "Ikke i to uger, for jeg skriver om Wirecard."
Da han sagde: "Jeg skriver om Wirecard," var det ligetil.
Han udgiver noget. Det er ikke godt,
så det er gratis penge.
Jeg må shortselle firmaet.
Hvilket jeg gjorde for flere hundredvis af millioner.
Jeg har nu taget et stort shortselling-lån i Wirecard,
hvilket Wirecard nok ved.
Så de ved, at Nick Gold er shortseller.
Jeg befinder mig på en strand i Cannes,
hvor jeg danser på bordene og opfører mig vanvittigt
og har det sjovt.
Så kommer der en op til mig, jeg ikke har set længe. En fodboldagent.
Jeg kender ham. Han har arbejdet for mig,
og han siger, Kuwaiti Investment Fund er hans partner,
og de har milliarder af pund og vil gerne investere i aktiemarkedet.
Om jeg kunne hjælpe?
Snart flyver jeg til London for at møde Kuwaiti Investment Fund.
Der skete det, at en stor sheikh kom ind
med sin talsmand ved hans side og min fodboldfyr,
og de satte sig ned.
Jeg troede, vi talte frit.
Så fortæller jeg, man kan tjene milliarder på Wirecard.
Jeg ved, firmaet er på vej ned, fordi Financial Times skriver en artikel,
og firmaet er bedragerisk, og at vi skulle bygge skibe sammen.
Dette var en sheikh. Han stank af rigdom.
Fyren stank af penge. Man kunne se, han var sheik.
Men jeg tog fejl.
Sheikhen gik, og de andre blev for at facilitere ting for sheikhen,
og jeg sad tilbage med dem.
-Hej. Jeg er Nick Gold. -Hej Nick.
Hvilken slags forretninger havde I i tankerne?
De vil gerne investere 50 millioner euro.
Okay.
Der var en shortseller, Nick Gold,
der mødtes med en investor, der optog ham i hemmelighed.
Det bliver ikke bedre, hvad angår … Vi ved, artiklen kommer.
Okay.
Og det bliver nok i dag.
Vi ved nu, at investoren var en privatdetektiv,
der blev hyret af en, der var associeret med Wirecard.
Hvordan ved du, at artiklen kommer ud?
-Jeg har det fra Financial Times. -Okay.
Han må godt sige, hvad de laver, og hvad han føler om firmaet.
Kilden fra Financial Times … bruger jeg den?
-Han leder efterforskningen. -Okay.
Interessant.
Så det, Wirecard gjorde, var … Sheiken var falsk.
Min ven, som betalte fyren fire millioner, fik forresten mine fire millioner.
Så fik jeg en sms fra Paul Murphy, hvor der stod:
"Hvad fanden har du gjort?"
Dette var et komplet setup.
Jeg var rasende, komplet rasende,
fordi Wirecard havde fundet en måde at fremlægge beviser på,
der lod til at bevise, at jeg personligt samarbejdede
med en fyr, der tjente penge på at shortselle aktierne.
SPEKULANTERNES ANGREB
Inden for få timer er alle disse detaljer i den tyske presses hænder,
der skriver artikler med:
"Her er klare beviser på, at FT er korrupte."
Jeg var ret vred faktisk. Ret sur.
Jeg var sikker på, vi var blevet narret,
men jeg måtte beskytte FT's ry.
Jeg tænkte: "Paul, du er en genial journalist,
men du har gjort noget dumt.
Du må tilbringe tid i straffeboksen."
Og det indebar en omhyggelig juridisk efterforskning
for at vise verden, at der ikke var hold i påstandene.
Det var første gang, jeg følte mig sårbar.
Vi blev suspenderet.
Vi måtte sidde og vente på, at undersøgelsen fandt sted.
Men så bliver historien endnu mærkeligere.
MÜNCHEN TYSKLAND
Jeg er Jörg Schmitt fra Suddeutsche Zeitung.
Jeg er chefredaktør for efterforskningsholdet.
Jeg sad ved mit skrivebord, da jeg fik et opkald fra et ukendt nummer.
I den anden ende var der en ung kvinde.
Hun sagde: "Er du interesseret i Wirecard?
Kender du Prinzregentenstrasse 61?
Det er Jan Marsaleks hemmelige kontor."
Selv kollegerne tættest på Marsalek vidste ikke,
at der var et andet kontor i Prinszregentenstrasse.
Han mødtes med en meget berømt kreds af mennesker,
gjorde forretninger og holdt vilde fester.
Det er Marsaleks drengebande, ville jeg kalde dem.
Her finder vi Martin W.,
der havde været i den østrigske efterretningstjeneste.
El-Obeidi, en tidligere libysk efterretningsofficer.
Stani, en russer, der angiveligt besøgte sin syge mor i München,
men vi tror, han var en FSB-mand, en russisk efterretningsagent.
Så pludselig havde vi tre tidligere efterretningsagenter,
der var i og omkring Prenzregentenstrasse.
Men Prenzregentenstrasse er ikke hvor som helst i München.
Det er lige overfor det russiske konsulat.
Der er tydeligvis en hemmelig forbindelse.
Det vækkede min interesse.
Hvorfor er Marsalek så interessant for efterretningsbureauer?
Wirecard er et firma,
der har milliarder af transaktioner hvert år.
Og disse betalinger er guldminer for efterretningstjenesterne,
fordi de viser, hvem der kan være kompromitteret,
fordi deres kreditkortoplysninger kan vise brug af porno,
bordelbesøg eller noget andet.
At have en kilde som Marsalek, der altid er rundt om i verden,
giver god mening.
WIEN ØSTRIG
Da nyheden kom ud om, at Paul var blevet suspenderet,
trak Paul mig til side og sagde:
"Både Braun og Marsalek er østrigere.
Spørg dig omkring. Se, hvad du kan finde i Wien."
Nogen anbefalede mig den her politiker,
der kiggede på alle former for politisk korruption i Østrig.
Stephanie Krisper.
Wien er desværre et indbydende sted for efterretningsofficerer,
for lyssky personer, spioner, økonomiske spioner.
Vi mødtes på en båd i Donau-kanalen.
Jeg sagde bare: "Kender du Jan Marsalek?"
Hun sad lidt og tænkte.
Hun kendte en, der kendte Jan,
men hun måtte være forsigtig,
fordi han var bange for, hvem Jan havde forbindelser til.
Så vi arrangerede et møde med ham på Cafe Pruckel.
Stephanie gik ind og præsenterede mig for sin ven.
Derefter fulgte nok de mest bemærkelsesværdige 20 minutter
i mine korte 14 år i journalistik.
Jeg hedder Killian Kleinschmidt. Jeg er tysk statsborger.
Jeg har arbejdet sammen med FN indenfor emigration og flygtningeområder.
Det er noget, jeg kender til.
Hvordan man håndterer mennesker på flugt.
I 2016 er Østrig på vej ind i et valgår.
Jeg modtog en e-mail, om jeg ville være interesseret i arbejde på et projekt
sammen med Jan Marsalek.
Jeg vidste ikke, hvem det var.
Jeg kendte ikke til Wirecard.
Et par dage senere mødtes vi i den berømte restaurant
Kafer i München.
Han var ekstremt veltalende, smilende,
den østrigske pralhals, meget god til at tale sin sag.
Han understregede, at han var interesseret i et projekt i Libyen.
Når de krydser Sahara for at finde et bedre liv,
er indvandrerne på vej til Europa.
Og her begynder deres lange rejse
med flere dages kørsel fra Libyens grænse.
Han understregede sin viden om Libyen, hvor han havde været ofte,
men at hans interesse var at bidrage
til stabiliseringen af Libyen.
Han præsenterede sig som en med velgørende arbejde.
Så vi blev enige om, at han ville lægge 200.000 euro i at finansiere mit hold
i arbejdet med flygtningelejre i Libyen.
Fedt. Vi var glade.
Forholdet med Marsalek håndteredes af to personer.
Wolfgang Gattringer, der før arbejdede i det østrigske indenrigsministerium,
og brigadegeneral Gustenau fra Østrigs forsvarsministerium.
Så dukkede oberst Andrey Chuprygin op,
den tidligere efterretningsmand fra Rusland.
Han præsenteres ikke kun som fyren, der arbejder med Jan,
men også som ham, der koordinerer russiske interesser
i Mellemøsten og Nordafrika.
Der burde have været alarmklokker.
I midten af februar møder vi Marsalek i Prinzregentenstrasse,
lige overfor det russiske generalkonsulat i München.
Det er et tomt sted, en gammel bygning.
Flotte kunstværker.
Der står Marsalek og taler med Gattringer og Gusteneau, og han siger:
"Jeg vi træne og udstyre en grænsestyrke
på 15.000-20.000 mænd i Libyen."
For at forhindre at folk i nød kommer over grænsen.
Det er meget slemt.
Grænsesikkerhed i Libyen var et emne,
som ikke var normalt for en fra et firma som Wirecard at beskæftige sig med.
Efter noget tid spurgte jeg mig selv: "Hvad vil han i Libyen?
Og hvorfor lader han til at få støtte
fra den østrigske regering
til et projekt uden humanitære mål?"
Da sagde det hele klik for mig.
Migration er et emne, der får en til at vinde eller tabe valg i Europa.
Hvis man ignorerer negative tendenser,
eller hvis man lader immigrationen være ukontrolleret,
vil tingene hurtigt gå med ad bakke.
Jan Marsalek optrådte som mellemmand
for russerne og de højrepopulistiske partier.
Det er logisk, at hvis Rusland vil destabilisere Europa,
så ville de prøve at skabe angst omkring formodede bølger af flygtninge
for at skabe en fortælling, der blusser debatten op igen.
Marsalek har gode kontakter i Rusland.
Derfor er det sandsynligt, at Jan Marsalek kunne have forsøgt
at hjælpe russerne med at starte noget.
Min tanker fløj bare rundt.
Det var vanvittigt.
Direktøren for en tysk virksomhed burde ikke være involveret
i at få forstyrrende højrefløjspartier
til at udnytte immigrationsproblemer eller rekruttere militsfolk.
Idéen ville være vanvittig,
hvis det ikke var, fordi jeg følte, at det virkede sandt.
Så Sam begynder at finde de her vanvittige russiske forbindelser.
Vi må være paranoide på et helt nyt niveau.
Vi lægger ikke noget op digitalt.
Det hele må være håndskrevet, og tal ikke sammen i telefon.
Paul hørte om 28 privatdetektiver,
der gik rundt i London og fulgte folk.
Jeg kiggede på de private efterforskeres udspioneringsoperation.
Det ledte til, at vi fandt ud af, at den, der finansierede denne operation,
var tidligere efterretningtjenestechef for den libyske overgangsregering.
Rami el-Obeidi.
Vi vidste godt, at Marsalek havde interesse i Libyen.
Hvem hører ordene "libysk spionchef" og tænker:
"Okay. Ja. Det er helt fint"?
Så når jeg forlader huset, leder jeg efter kameraer,
går fra kontoret på forskellige tider med forskellige tog.
Jeg sad på metroen,
og når jeg nåede stoppet, ventede jeg, til lige før dørene lukkede.
Så hoppede jeg ud og tænkte:
"Var der andre end mig, der også steg af?"
Det var det øjeblik, hvor jeg frygtede for min familie.
Dette er Freddy McCrum, tre dage gammel.
Det bekymrer en.
Man vil gøre alt for at beskytte sine børn.
Og tanken om, at man ville bringe dem i fare på grund af en historie…
Altså hvem vil gøre det?
Det er kriminelt at aflytte journalister.
Det er kriminelt at hacke deres e-mailkonti.
Det værste var, at intimideringen var ret succesfuld.
Financial Times havde indledt en intern undersøgelse af Dan McCrum,
og Wirecard udnyttede denne tid,
og markedsprisen blev ved med at stige.
De fik endda den tyske kansler til at markedsføre firmaet i Kina.
Dette skete i løbet af de måneder, hvor Financial Times
ikke skrev noget kritisk om Wirecard.
Jeg gik igennem en svær tid. Jeg ville gerne give igen.
Jeg var rasende.
Så snart efterforskningen var forbi, og vi var blevet renset,
ringede jeg til Paul og Dan.
Jeg sagde: "Med næste historie skal det gøre ondt."
Vi måtte finde en måde at gøre det fuldstændig klart for alle,
at Wirecard var falsk.
Vi var vrede og kunne ikke lade det ligge.
Vi gav den hele armen.
Wirecard er falsk. Virksomheden er uægte,
og Markus Braun lyver for dig.
Her er dokumenterne, der beviser det.
TYNDT BEMANDEDE DATTERSELSKABER TIL WIRECARD PLAGEDE AF KONTROVERSER
HAVDE ALDRIG HØRT OM AL ALAM
Det er sådan, de snyder folk.
Her er partnerne, der ikke eksisterer. Kunderne, der ikke eksisterer.
Her er alt, hvad man behøver for at starte politisirenerne,
gå ned til Wirecard og anholde alle.
Financial Times antyder,
at I har omdirigeret milliarder af euro
til 34 navne igennem et partnerfirma i Dubai, Al Alam Solutions.
Ifølge FT
har mere end halvdelen af klienterne aldrig hørt om Al Alam.
Så får du en klar udtalelse her:
Disse oplysninger er ikke ægte,
sådan som de blev præsenteret af FT.
Vi kan afvise påstandene fuldstændigt.
WIRECARD-AKTIERNE FALDER 13 % EFTER REGNSKABSRAPPORT
Dan McCrums artikel i Financial Times
gjorde os selvfølgelig urolige.
Men jeg kunne ikke se nogen af transaktionerne
i Mellemøsten eller Filippinerne.
Det gav ikke mening for mig, at de ikke kunne eksistere.
Det gjorde ondt, for det var noget, man troede på.
Vi troede, vi havde lavet et hul i Wirecard,
der ville bringe forretningen i knæ, men de kollapsede ikke.
Men de seneste beviser fra FT var svære at ignorere.
Wirecard har kategorisk afvist beskyldningerne om upassende adfærd.
Men den 21. oktober
udpegede Wirecard KPMG til at foretage en kontrol,
bare for at bekræfte at de ikke havde lavet ukorrekt bogføring.
Dr. Markus Braun, du har besluttet at få foretaget en ekstern kontrol
på grund af de anklager, som FT har fremsat.
Spørgsmålet er: "Hvorfor først nu?"
Vi reagerede hurtigt.
Avisartiklen blev offentliggjort for kun over en uge siden.
Først ville Braun ikke have denne undersøgelse.
Vi afviser beskyldningerne 100 procent.
Folk hos Wirecard må have vidst, at dette blev problematisk.
Hvornår præsenterer revisorerne deres rapport?
Jeg vil ikke sige noget for tidligt, men vi tænker om på et par måneder.
Vi tror, vi vil få resultater hurtigt.
Hold da kæft. Historien virker.
Endelig fik vi indflydelse. De kunne ikke ignorere det.
Der har været nok pres fra investorer til, at de har måttet udpege KPMG.
Det føltes, som om der var meget på spil nu.
MÜNCHEN TYSKLAND
Jeg hedder Joachim Giehl.
Jeg er Markus Brauns nabo.
Jeg har altid haft det indtryk,
at denne mand var under et stort pres.
Han hilste ikke på nogen af sine naboer.
Han steg altid bare ind i sin bil.
Ingen hilsen, ingenting.
Der var en dag omkring klokken 20:30,
hvor jeg parkerede min bil i garagen.
Det var mørkt, og jeg så Markus Braun ved indgangen til vores bygning.
Jeg så ham i lampelyset, og han så meget anspændt ud.
Han var omgivet af nogle mænd, som jeg ikke genkendte.
De virkede malplacerede.
De lignede ikke forretningsfolk.
De lignede folk, der arbejder som vagter, livvagter,
en gruppe bøller eller sådan noget.
De så ikke ud til at beskytte ham.
Jeg tror snarere, de var der
for at udføre et job.
Dr. Markus Braun og Jan Marsaleks forhold blev forværret.
I december 2019
holdt vi en julefest for vores hold,
og Jan Marsalek dukkede noget uventet op.
Og så sagde han smilende:
"Martin, hvis du stjal 100.000 fra firmaet,
ville jeg ikke have respekt for dig.
Hvis du vil stjæle fra firmaet, må du stjæle millioner,
hundredvis af millioner."
Mens dette stod på,
får Braun en fantastisk idé.
Hans største til dato.
Planen var at overtage Deutsche Bank,
Tysklands største bank.
Det hed "Project Panther", en plan for en fjendtlig overtagelse.
Et stort konsulentfirma udfærdigede et dokument,
som viste, hvordan det kunne give mening
at fusionere bank med teknologiselskab.
"WireBank", eller hvad det nu ville blive kaldt.
Tanken var,
at hvis man fusionerede de to firmaer,
ville man med Deutsche Bank-balancen, der var så meget større end Wirecards,
måske få bedrageriet på Wirecard fejet ind under gulvtæppet.
Hvis man har en bank som Deutsche Bank,
kan man gemme mange slemme tal i en så stor bank.
Det er virkelig genialt.
I stedet for at have en flugtbil
ville de gå ind i banken og overtage den.
Og hvis de gjorde det, ville Markus Braun være den geniale finansmand,
som nu ledede en af verdens største finansinstitutioner.
Det var i virkeligheden Brauns sidste forsøg.
Wirecards revisorer, EY,
tog ekstra forholdsregler for at tjekke, at 1,9 milliarder kontanter,
som Wirecard hævdede eksisterede, faktisk gjorde det.
Wirecard sagde i bund og grund,
at 1,9 milliarder euro sad i to filippinske banker.
Her ønskede revisorerne et ægte bevis på,
at Wirecard havde adgang til de penge, de hævdede, de havde,
hvilket Wirecard jo ikke havde, fordi pengene ikke eksisterede.
Så alle ville vide, om EY ville afsløre sandheden?
2020 AKTIEPRIS: 104,50 EURO
DEN 18. JUNI 2020
DAGEN FOR RESULTATERNE
Den nat kunne jeg ikke sove,
fordi jeg ville være forberedt.
Alt, hvad jeg kunne få fat i af Wirecard-aktier,
fik jeg fat på, fordi jeg vidste, at det ville ske den dag.
Vi kom tæt på 100 millioner på Wirecards top,
før jeg løb tør for aktier.
Den morgen er jeg oppe klokken seks og venter på, at der vil ske noget.
Pludselig dukkede en besked op.
Revisorer kan ikke længere finde 1,9 milliarder euro,
der siges at være på depotkonti i Asien.
De to banker i Filippinerne,
hvor de 1,9 milliarder euro skulle være,
sagde, at de ikke havde forbindelse
til betalingsbehandleren. Dokumenterne var forfalskede.
Så snart jeg så det, vidste jeg, det var helt slut.
DEN 18. JUNI 2020 104,50 EURO
Aktiekursen styrter ned. Short sellers kan alle se det.
De begynder at sælge hver en Wirecard-aktie, de kan få fat på,
og tjener en formue.
Hvordan overser man et par milliarder dollars?
Aktiekursen faldt med 70 procent.
Så sku. Vi gjorde det!
Altså vi gjorde det.
Vi fik endelig de svin.
AKTIEPRIS: 1,28 EURO
Tjener man penge, er det godt.
Vi er glade på investorers vegne. Det er en sejr.
Vores tilfredshed er spændingen i jagten,
men Wirecard var vores store vinder,
og jeg formoder, det bliver den største vinder i lang tid.
Mine damer og herrer,
på vegne af Wirecards bestyrelse vil jeg gerne give følgende forklaring.
Pressekonferencen var som i The Muppet Show.
Braun læser op fra teleprompteren.
Dødsdommen er allerede afsagt,
og han får det alligevel til at se ud, som om han vil offentliggøre
en fantastisk kvartalsrapport i næste måned.
Lige nu kan det ikke udelukkes, at Wirecard
er blevet taberen
i en svindelsag af betydelige dimensioner.
Inden for en uge er Wirecard blevet anholdt. De er gået bankrupt.
Tidligere direktør for Wirecard er blevet anholdt for at forfalske konti.
Og Markus Braun er blevet anholdt.
Men Jan Marsalek forsvinder bare.
Hvor er COO'en for den insolvente betalingsbehandler,
Wirecard, østrigeren, Jan Marsalek?
Wirecards tidligere COO, Jan Marsalek,
kan være taget til Filippinerne.
Han ankom den 23. juni.
Det var to dage siden.
Og han tog afsted i går morges imod Kina.
En agent har altid en flugtvej.
Vi vidste, at Marsalek var på kontoret indtil den fredag eftermiddag.
Han skulle angiveligt have sagt,
han tog til Filippinerne for at rydde op i sagen.
Han tog ud og spiste med Martin W. den aften.
Martin W., som han kendte fra Prinzregentenstrasse,
der tidligere var i østrigs efterretningstjeneste
bestilte sammen med en østrigsk, højreorienteret politiker
et fly til Marsalek.
Marsalek betalte næsten 8.000 euro i kontanter…
…og forsvandt sporløst.
Han tog ikke til Filippinerne. Det giver ikke mening.
Han kunne ikke være kommet ind i landet på grund af reglerne om karantæne.
Der er databaser, hvor man kan tjekke flyvedata.
Siden 2015 har han fløjet til Rusland mindst 60 gange.
Og der var ét fly, der afgik
fra en lille lufthavn nær Wien og fløj til Minsk.
Det er ikke langt fra Moskva.
Grænsen til Rusland er ikke kontrolleret, og det er her, sporet går tabt.
Derefter er det bare rygter.
Vi ved ikke, om Marsalek
var en hemmelig informant eller ej.
Jan Marsalek havde mange forbindelser i efterretningstjenestens parallelverden,
og derfor tror jeg ikke, han bliver nem at finde.
Vi ved, han er online af og til via en gammel Telegram-konto.
Jeg kan tjekke igen.
Han har været online for et par måneder siden.
Sidste gang var den 27. maj 2021.
Det tyske parlament har indledt en politisk undersøgelse af Wirecard,
en af de største skandaler i den tyske republik.
En finansiel katastrofe for dem, der investerede deres penge i Wirecard.
Det var det første DAX-listede selskab, der nogensinde er gået bankrupt.
DA WIRECARD KOLLAPSEDE I JUNI 2020, OVERSTEG INVESTORTAB 20 MILLIARDER EURO.
Jeg tror, at Wirecards inderkreds, som vidste, hvad der virkelig foregik,
var meget lille.
Marsalek gjorde.
Det interessante spørgsmål er: Hvad vidste Braun om alt dette?
Han var ikke følelsesladet, men anspændt.
Og så gav han en kort åbningserklæring.
"Jeg kan kun sige, at vi alle blev bedraget.
Jeg er et offer."
Så sagde hans advokat, han ikke ville svare på spørgsmål.
Han sad der i tre timer og svarede ikke.
Når jeg husker på hele oplevelsen nu,
føler jeg mig naiv over ikke at have set ting.
Jeg tror personligt,
det er muligt, at han ikke vidste, hvad Jan Marsalek lavede,
men jeg mener, det var hans ansvar at vide det.
Indtil videre kender vi kun til toppen af isbjerget.
Med mindre Jan Marsalek dukker op og bryder stilheden,
får vi ikke hele historien.
Hvis Jan er derude, vil jeg gerne tale med ham.
Jeg har brugt årevis på at forstå ham.
Hvem var det, der begik bedrageriet indefra?
Hvad talte han og Markus Braun om?
Var det en lettelse, da det hele kollapsede?
Det er interessant, ikke?
I NOVEMBER 2020 BLEV DAN MCCRUM TILDELT
DEN HØJESTE PRIS, DER GIVES FOR JOURNALISTIK I TYSKLAND
2022 BLEV MARKUS BRAUN ANKLAGET FOR BESVIGELSER,
TILLIDSBRUD OG REGNSKABSMANIPULATION
DR. BRAUN VILLE IKKE SVARE PÅ SPØRGSMÅL.
JAN MARSALEK FORBLIVER PÅ FLUGT
EFTER "MONEY MEN: A HOT STARTUP, A BILLION DOLLAR FRAUD,
A FIGHT FOR THE TRUTH" AF DAN MCCRUM
Tekster af: Rosanna Nordahl Hallgreen