Downloaded from YTS.MX
‎În toamna anului 2019, ‎am primit un telefon de la o sursă.
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎M-a întrebat ‎dacă am investigat compania Wirecard.
‎„Procesatorul de plăți? Nu.”
‎A zis că e o companie foarte ciudată. ‎Se înființează companii.
‎Banii intră, banii ies.
‎E absolut înfricoșător.
‎Fusese sunat de prieteni străini
‎care au lucrat în agenții de informații
‎și l-au avertizat:
‎„Te interesează compania Wirecard? ‎Nu te atinge de ea!”
‎POCNITURĂ
‎UN DOCUMENTAR NETFLIX
‎Scandal tot mai mare cu compania ‎germană de plăți digitale Wirecard.
‎Dle Braun, reportajele despre afacerea dv. ‎se citesc ca un thriller financiar.
‎Cum îți scapă, pur și simplu, ‎câteva miliarde de dolari?
‎Vânzări false, manipulări ale bilanțului, ‎tot felul de acuzații.
‎Cât de urât va fi?
‎Spălare de bani, jocuri de noroc,
‎pornografie, ‎sprijin pentru organizații teroriste.
‎Era ‎Financial Times‎ contra Wirecard.
‎Încercau să găsească informații,
‎iar Wirecard răspundea la fel.
‎Era un deepfake absolut.
‎Arăta ca o bancă, ‎dar era, de fapt, un jaf.
‎Fostul director de operațiuni, ‎Jan Marsalek, e fugar.
‎Cel mai mare scandal de fraudă ‎din istoria Germaniei.
‎Jan Marsalek ‎a fost dat în urmărire internațională.
‎E incredibil ‎cum poate supraviețui atât așa ceva.
‎Îmi era clar că va fi un articol colosal.
‎Escrocii profită de dorințele oamenilor.
‎În Germania, doreau să fie în prima linie.
‎Industria germană are succes, ‎dar e foarte veche și tradițională.
‎Mărcile germane celebre precum Siemens, ‎Daimler, BMW și Volkswagen
‎sunt companii foarte vechi.
‎De aceea, oamenii de afaceri ‎și politicienii germani sunt întrebați
‎unde sunt companiile lor noi.
‎Vrem un campion digital important, ‎mondial, propriu,
‎ca în Silicon Valley.
‎Google-ul german, Facebook-ul german.
‎Iar Wirecard a profitat frumos ‎de acea dorință.
‎Descoperă Wirecard!
‎Dezvoltăm tehnologii financiare ‎care fac plățile mobile, fără probleme
‎și aproape invizibile.
‎Fă echipă cu Wirecard,
‎liderul mondial al inovației ‎în tehnologia financiară digitală!
‎E erou, vedetă rock.
‎Întâmpinați-l pe directorului general ‎și de tehnologie de la Wirecard,
‎dr. Markus Braun!
‎Bună dimineața, dlor și dlor!
‎Wirecard era ca un PayPal german.
‎Într-o propoziție, ‎e modelul nostru de afaceri.
‎E procesatorul de plăți ‎pentru comerțul și magazinele online.
‎Se asigură că, atunci când cumpăr ceva,
‎banii ajung de pe cardul meu de credit ‎la vânzătorul online.
‎Nu e vorba de a deține date.
‎E vorba de algoritmii ‎care oferă o valoare din date.
‎Există un fondator al companiei ‎îmbrăcat într-o helancă neagră
‎cu o formulare frumoasă…
‎Modelul de afaceri oferă ‎o valoare adăugată,
‎iar unde e o valoare adăugată,
‎ai bani pentru a reinventa.
‎…care se prezintă ca un vizionar.
‎„Steve Jobs din Alpi”.
‎ANGAJAT WIRECARD (2005-2021)
‎Mă numesc Martin Osterloh.
‎Am lucrat pentru Wirecard timp de 16 ani.
‎Când am intrat, în 2005, ‎eram cam 130, 150 de oameni.
‎Când am plecat de la Wirecard, ‎erau peste 6.500 de persoane.
‎Wirecard e printre cele mai rapide ‎platforme financiare de comerț.
‎Când lucrai la Wirecard,
‎era o mândrie că era o companie germană ‎de tehnologie de top.
‎Wirecard a urcat ‎ în anii '90 în trenul digital,
‎care continuă să accelereze,
‎iar compania Wirecard ‎a depășit acum chiar și Deutsche Bank,
‎cu o valoare ‎de peste 20 de miliarde de euro.
‎Un simbol pentru noua eră ‎a sectorului financiar.
‎Era o companie în ascensiune.
‎A crescut ‎ca nicio altă companie din Germania.
‎MEMBRĂ A PARLAMENTULUI GERMAN, SDP
‎Iar acea creștere imensă ‎a determinat mulți oameni să creadă în ea.
‎Nouă, de succes, mondială, profitabilă,
‎iar politicienii germani ‎au fost mândri să poată spune
‎că avem o companie FinTech.
‎Când cancelara a fost în China,
‎a promovat compania Wirecard ‎în 2019, cu Xi Jinping.
‎Toată lumea din Germania ‎credea în compania asta.
‎Nimeni n-ar fi crezut ‎că e opera gangsterilor.
‎LONDRA ‎ANGLIA
‎Ca jurnalist, ajungi să faci ‎tot felul de lucruri interzise.
‎JURNALIST, ZIARUL FINANCIAL TIMES
‎Dezvălui secrete.
‎Când am auzit ‎prima dată cuvântul „Wirecard”,
‎căutam companii dubioase ‎despre care să scriu.
‎Lucruri precum fraude corporatiste, ‎deoarece creează subiecte grozave.
‎Vorbeam cu managerul australian ‎de fonduri de investiții.
‎M-a întrebat dacă m-ar interesa ‎niște gangsteri germani.
‎Cred că a privit conturile ‎și s-a gândit că e fraudă.
‎Așa că am notat:
‎„Wirecard, ceva de cercetat.”
‎Din exterior, ‎părea o întreprindere legală.
‎DESPRE WIRECARD
‎Avea 6.000 de oameni. Avea birouri.
‎Profiturile erau grozave. ‎Cred că s-a încadrat în categoria:
‎„Plăți online. Crește repede, nu?”
‎Dar grămada mare de documente,
‎care arăta toate afaceri ‎făcute de Wirecard în Asia,
‎și ceva în legătură cu ei ‎nu păreau în regulă.
‎Nu prea păreau autentici.
‎În afara Europei, vedem o creștere de 25%
‎determinată puternic de regiuni noi, ‎în curs de dezvoltare, din Asia.
‎Wirecard nu părea ‎să crească adăugând clienți,
‎după cum Spotify ar putea adăuga abonați.
‎Își cumpăra creșterea ‎cumpărând afaceri, mai ales în Asia.
‎Dar cifrele nu se potrivesc. ‎Am încercat să vorbesc cu Wirecard.
‎Au zis că sunt foarte ocupați ‎și nu pot vorbi cu mine.
‎Companiile obișnuite nu fac asta ‎când bate la ușă ‎Financial Times.
‎Așa că am insistat.
‎L-au dat la telefon pe Markus Braun.
‎Salut, Markus!
‎Salut!
‎Mersi că ți-ai făcut timp! ‎Mă bucur să vorbim.
‎Abia aștept să fiu interogat de tine.
‎Minunat! Ce e Wirecard?
‎Există un termen nou, „FinTech”.
‎Cred că e unul foarte bun ‎pentru a descrie ce facem.
‎Suntem un grup de software, ‎o companie de internet,
‎cu o bancă drept fiică, și nu invers.
‎„Suntem o companie de software, ‎cu o bancă drept fiică.”
‎Erau multe ciudățenii în conversație.
‎În ceea ce privește achizițiile din Asia
‎la care m-am uitat,
‎mi se pare că există ‎câteva posibilități diferite
‎în legătură cu ce se întâmplă la Wirecard.
‎Una e că aveți conturile neîngrijite.
‎Alta e că aceste achiziții ‎sunt folosite pentru a ascunde ceva.
‎Asta e o porcărie.
‎Îmi pare rău că o spun deschis.
‎Mereu sunt în jur oameni invidioși
‎sau încărcați de emoții ‎din diverse motive.
‎Sunt absolut sigur ‎că ai vorbit cu cineva de genul ăsta.
‎Wirecard a avut mereu aceleași strategii ‎ori de câte ori a fost criticat.
‎Spunea că acei critici ‎erau în cârdășie cu vânzătorii în lipsă,
‎căutând să manipuleze prețul acțiunilor.
‎VÂNZĂTORII ÎN LIPSĂ ‎SPĂLARE DE BANI! WIRECARD!
‎Mă numesc Tobias Bosler
‎și sunt, de mulți ani, vânzător în lipsă.
‎Majoritatea investește gândindu-se ‎că prețul acțiunilor va crește.
‎Un vânzător în lipsă, față de investitor, ‎câștigă când scade prețul acțiunilor
‎și pierde bani când crește.
‎Se spune despre vânzătorii în lipsă
‎că rolul lor e să facă să scadă ‎prețurile acțiunilor companiilor
‎pentru profit.
‎Zone ale comunității de investiții
‎ar asocia în sens larg vânzătorii în lipsă ‎cu un fel de terorist financiar.
‎În realitate,
‎majoritatea vânzătorilor în lipsă ‎ar lua o poziție scurtă,
‎deoarece cred, în esență, ‎că o acțiune e supraevaluată.
‎Suntem vânzătoare în lipsă.
‎De fapt, suntem singurul fond ‎din lume format din vânzătoare în lipsă.
‎Câștigăm bani ‎doar prin pariere împotriva acțiunilor,
‎pariind că prețurile lor vor scădea.
‎Și căpătăm siguranță ‎în legătură cu aceste pariuri
‎prin multă muncă de cercetare, ‎asigurându-ne că avem dreptate.
‎E ca și cum ai fi detectiv financiar.
‎Ne uităm la companii ‎care credem că, în general, fac ceva rău.
‎Am cercetat compania Wirecard doi ani.
‎I-am înțeles perfect modelul de afaceri.
‎S-a ocupat de plăți pentru afaceri online ‎legate de pornografie și jocuri de noroc,
‎dar nu era ilegal.
‎A fost, desigur, ‎o parte importantă din ce am făcut
‎și a întărit mult compania la început.
‎Totul, de la companii de poker, ‎cazinouri, bingo,
‎cu siguranță, și pornografie.
‎Dar nu le numeam „pornografie”.
‎- Scuze! Cum le numeați? ‎- Conținut emoțional.
‎- Glumești? ‎- Nu glumesc.
‎Piața de poker din SUA reprezenta ‎50% din piața mondială de poker.
‎Dar totul s-a schimbat în 2006,
‎când o nouă lege din America a interzis
‎gestionarea plăților ‎pentru americani care joacă poker.
‎Așa că Wirecard a pierdut ‎o sursă importantă de venit.
‎Dar, în ciuda acestei legi, ‎profitul Wirecard a continuat să crească.
‎Ce companie poate face asta?
‎Nu poate fi în regulă.
‎Încercam să scriem articolul, ‎dar era complicat.
‎Mergeam de colo-colo și nu aveam nimic.
‎Atunci, renunțasem.
‎Nimeni nu părea interesat ‎de articolul despre Wirecard.
‎Apoi am primit un telefon.
‎M-am dus să mă văd cu Matt Earl.
‎Cred că m-a sunat și m-a invitat la prânz.
‎Era vânzător în lipsă.
‎Și a scris articole de blog despre fraude.
‎Chestia numită Zatarra.
‎ZATARRA ‎CERCETARE ȘI INVESTIGAȚII
‎Mi-am dat seama de Wirecard
‎când un cititor al blogului ‎pe care am scris m-a contactat să întrebe
‎dacă am verificat ‎firma germană de plăți Wirecard.
‎ACȚIUNILE SCAD ‎SPĂLARE DE BANI
‎Existau acuzații ‎că Wirecard fusese implicat
‎într-o operațiune ‎de spălare de bani în Florida.
‎Existau reportaje
‎conform cărora procesaseră ‎bani ilegali asociați jocurilor de noroc
‎în Statele Unite.
‎Era ilegal. ‎M-am gândit să aruncăm o privire.
‎Ne-am întâlnit ‎într-un restaurant japonez din oraș.
‎Ne-am așezat, am comandat și am zis:
‎„Bine. Ce se petrece?”
‎Iar Matt a dat ceva pe sub masă.
‎Cred că era o geantă Tesco
‎plină cu un teanc atât de gros de acte.
‎Apoi mi-a explicat că e raportul Zatarra.
‎La asta a lucrat.
‎Cuprinde 120 de pagini.
‎Iar esența acuzației Zatarra
‎era că toți cred
‎că Wirecard e un mare procesator de plăți ‎care face lucruri legale.
‎De fapt, esența afacerii ‎e spălarea de bani pentru infractori.
‎Spălarea de bani presupune a da ‎formă legală câștigurilor din infracțiuni.
‎Dacă jefuiești o bancă ‎și ai o grămadă mare de numerar,
‎ai putea spăla banii ‎făcând să pară că i-ai câștigat cumva.
‎Wirecard făcea asta ‎pentru diverse afaceri online,
‎dar principiul e același.
‎Wirecard făcea asta: ‎în cazul a ceva controversat,
‎ca jocurile de noroc sau pornografia, ‎trecea alt cod al tranzacției.
‎În locul unei plăți ‎pentru jocuri de noroc,
‎ar spune că e un florar.
‎Wirecard ar putea scăpa
‎profitând de diferite slăbiciuni ‎din sistem.
‎Toate tranzacțiile intrau în SUA ‎printr-o companie britanică, Bluetool,
‎din Consett, Durham.
‎CONSETT ‎NORD-ESTUL ANGLIEI
‎E un fost oraș minier mic, ‎fără activitate, spre terenurile aride.
‎Ai crede că o companie
‎care trimite în SUA ‎sute de milioane de dolari
‎ar avea filiale importante.
‎Era casa cuiva.
‎Pare cam ciudat.
‎E exact ca în ‎Ozark.
‎Era un loc izolat,
‎unde puteau spăla sume uriașe de bani.
‎Ne-a abordat cineva
‎de pe strada pe care am locuit.
‎Și ne-au întrebat ‎dacă vrem un câștig gratuit.
‎Au zis că trebuie doar să semnezi ‎și primești 50 de lire sterline.
‎Cei trecuți ‎drept directorii acestor companii
‎habar nu aveau de ele.
‎De fapt, compania era o acoperire ‎pentru adevăratul proprietar,
‎care era un website de jocuri de noroc.
‎Tot ce ți se spunea atunci ‎era că vei primi scrisori.
‎Trebuia doar să le reexpediezi. ‎E tot ce a trebuit să facem.
‎MÜNCHEN
‎Ai o bancă germană ‎care transferă bani prin nordul Angliei
‎în acest orășel izolat
‎pentru toate aceste afaceri dubioase ‎din alte locuri ale lumii.
‎Vorbim despre miliarde de dolari ‎ascunse în umbră.
‎Și s-a întâmplat ca acest orășel ‎din cărămidă roșie din nordul Angliei
‎să fie canalul perfect ‎pentru a face să pară legal.
‎Creaseră întreaga infrastructură
‎pentru a permite ‎ca spălarea de bani să aibă loc.
‎În mintea mea, ‎Wirecard și-a pierdut valoarea,
‎pentru că era o operațiune ilegală.
‎Da. Am început vânzarea în lipsă.
‎Ideea era să plec ‎să-mi fac propria treabă,
‎iar apoi să iasă ‎raportul Zatarra al lui Matt Earl.
‎Apoi puteam zice: „Am verificat tot. ‎Iată câteva părți interesante!”
‎ZATARRA CERCETARE ȘI INVESTIGAȚII
‎CORUPȚIE ȘI FRAUDA
‎Trebuia să fi spus ‎că Matt Earl e vânzător în lipsă.
‎Au pariat ‎contra prețului acțiunilor Wirecard,
‎așa că sunt foarte interesați ‎să scadă prețul.
‎Țineți cont de asta!
‎Evidențiem fărădelegile companiilor.
‎Și există un element de profit.
‎Dacă avem dreptate, ‎vom câștiga de pe urma capitalul riscat.
‎Când a apărut raportul Zatarra, ‎am revenit rapid la birou.
‎Trebuia să spun tuturor ‎și voiam să public bomba.
‎Așa că am scris articolul rapid.
‎Mă grăbeam prea mult
‎și nu am stat ‎să mă gândesc cum va arăta totul.
‎Raportul Zatarra a avut un impact imediat ‎asupra prețului acțiunilor Wirecard,
‎care a scăzut, dar a făcut-o mult mai mult ‎după ce Dan și-a publicat mesajul,
‎atrăgând atenția ‎asupra raportului Zatarra.
‎De la acea postare, un miliard de euro ‎sau mai mult au dispărut,
‎iar asta ne-a creat imediat probleme.
‎Mi-am dat seama ‎că Wirecard va fi un subiect bulversant
‎la primele scrisori ale avocaților.
‎Ridicau semne de întrebare despre relația
‎dintre Dan și autorii raportului Zatarra.
‎Și exista acuzația
‎că Dan complota cumva ‎cu vânzătorii în lipsă,
‎oameni care pariază ‎contra prețului acțiunilor companiei.
‎E o acuzație destul de gravă, ‎fiindcă sugerează, în principal,
‎că un jurnalist s-a implicat ‎în manipularea prețului acțiunilor.
‎E grav.
‎În Germania, ‎vânzătorii în lipsă au reputație proastă.
‎Percepția e că, pariind ‎pe scăderea prețului acțiunilor,
‎încearcă în mod activ ‎să distrugă companiile.
‎Se pierd slujbe, ‎iar asta nu poate fi bine.
‎ZATARRA ‎CERCETĂRI ȘI INVESTIGAȚII
‎Raportul Zatarra ‎nu era considerat credibil.
‎Era mereu criticat așa: ‎„Ce fel de raport e ăsta?
‎Nu sunt destule dovezi ‎pentru a susține afirmațiile.
‎E doar defăimare,
‎pentru că firmele germane nu fac greșeli.”
‎Era considerat un atac asupra Germaniei, ‎asupra companiilor germane.
‎NEDÂNDU-L AFARĂ PE @DANMCCRUM, ‎DISPARE CREDIBILITATEA
‎Am fost atacați brusc ‎din toate direcțiile.
‎ÎNCĂ MANIPULAȚI PIAȚA?????
‎Am primit amenințări legale. ‎Apelurile anonime ne agresau.
‎Și nu semăna cu nimic anterior.
‎Era stăruitor.
‎Twitter e complet liber pentru toți.
‎Lumea îți spune că ești infractor ‎și te trimite la închisoare.
‎Ocazional, existau amenințări.
‎De genul: „O să primești ce meriți.”
‎Era o mașină parcată în fața casei mele
‎care a început să mă urmărească.
‎A fost tulburător.
‎Am notat numărul de înmatriculare,
‎iar asta a dus ‎la agențiile de investigații
‎care lucrau pentru Wirecard.
‎Apoi, într-o zi, Paul a spus ‎că cineva a încercat să asculte
‎discuțiile din biroul meu.
‎Am întrebat cum. Peste pod.
‎A văzut persoana.
‎Incredibil, cu un observator.
‎Aveau un dispozitiv de ascultare precis ‎peste Tamisa, în biroul meu.
‎Ce naiba se petrece?
‎MÜNCHEN ‎GERMANIA
‎La câteva săptămâni ‎după ce am deschis poziția scurtă,
‎m-a sunat avocatul companiei Wirecard.
‎Mi-a zis că vând în lipsă ‎acțiuni Wirecard.
‎M-am întrebat cum și-a dat seama.
‎Mi-a citit toate tranzacțiile.
‎Dată, oră, sumă, preț.
‎Știa tot. Apoi zis că trebuie să vorbim.
‎A venit cu doi bătăuși.
‎Arătau exact cum vă imaginați bătăușii.
‎M-au îmbrâncit imediat
‎și au lovit peretele cu toată puterea.
‎Recunosc că îmi era foarte frică.
‎Ce companie trimite niște bătăuși ‎la biroul unui investitor?
‎După aceea, ‎n-am mai cercetat compania Wirecard.
‎Am lăsat-o așa.
‎Nimeni nu a mai făcut-o îndeaproape
‎în afară de Dan McCrum.
‎Eram atent la Wirecard ‎de un an și jumătate
‎când a apărut Zatarra.
‎Și m-am gândit
‎că autoritățile și investitorii ‎se vor uita și vor zice:
‎„E multă mizerie. Trebuie cercetat.”
‎Dar nu s-a întâmplat nimic.
‎Prețul acțiunilor s-a redresat imediat.
‎Dragii mei acționari…
‎Dr. Braun avea încrederea angajaților, ‎dar nu părea relaxat.
‎Arăta ca un consultant în afaceri ‎într-o sală cu oameni care petrec.
‎…din aceste valori adăugate ‎pentru consumator.
‎Dar, când dr. Braun era în apropiere,
‎Jan Marsalek nu era departe.
‎Jan era foarte fain.
‎DIRECTOR DE OPERAȚIUNI
‎Era îndrumat de dr. Braun.
‎Aveai sentimentul că Braun era mândru
‎să aibă un coleg austriac ‎pe care îl putea îndruma
‎și care îi putea fi mâna dreaptă ‎în companie.
‎Dacă găsesc un punct slab, dar sunt…
‎Jan emana încredere.
‎Stăpânea foarte bine situațiile.
‎Nu merge. Nu e destul de rece.
‎Nu aveam nici un sfert din încrederea ‎pe care o avea pocnind din degete.
‎Wirecard nu operează ca achizitor.
‎Poate lucra cu parteneri în fundal.
‎Când îl întrebai dacă are câteva minute ‎din timpul lui valoros,
‎spunea mereu: „Pentru tine, întotdeauna.”
‎Dar o spunea aproape tuturor.
‎Marsalek e cu totul alt gen.
‎Extrem de carismatic,
‎foarte abordabil, comunica grozav.
‎Tot ce nu avea Braun, avea Marsalek.
‎De aceea erau o echipă grozavă.
‎Cred că foarte puțini știau ‎cine era, de fapt, Jan Marsalek.
‎Cu siguranță, ‎era implicat în acest scandal.
‎El s-a asigurat că cifra de afaceri
‎era mereu așa cum voia șeful lui, Braun.
‎SEPTEMBRIE 2018 ‎PREȚUL ACȚIUNILOR: 193 DE EURO
‎Bursa germană e mai bogată ‎datorită unei companii.
‎Compania de procesare a plăților ‎Wirecard, din Aschheim, lângă München,
‎a avansat în prima ligă ‎a bursei de valori.
‎Anul trecut, prețul acțiunilor Wirecard ‎a fost de 77,40 euro.
‎Astăzi se ridică la 189,40 de euro.
‎Cifrele noastre arată ‎o creștere puternică.
‎Investitorii trebuie întrebați ‎cum e evaluată afacerea noastră.
‎Wirecard a zguduit ‎bursa din Germania săptămâna asta
‎și a dat afară Commerzbank ‎din indicele de elită DAX.
‎Important e să îmbunătățim situația.
‎Mă ocup de îmbunătățirea situației.
‎Am aici un director general german ‎al companiei Wirecard.
‎Iar azi, Markus Braun,
‎veți înlocui Commerzbank în DAX.
‎Veți fi una dintre marile companii ‎din indicele de referință.
‎Ce înseamnă asta?
‎Cred că aduce ‎multă conștientizare pozitivă.
‎E bine pentru investitori.
‎Dar, din punct de vedere operativ, ‎nu ne schimbă strategia puternică.
‎Mulți investitori cred ‎în valorile germane,
‎iar acum are aprobarea oficială DAX.
‎Mulți credeau că o companie DAX
‎va fi reglementată strict ‎de autoritățile germane.
‎Cine nu ar fi încântat ‎să aibă investiții în Wirecard?
‎LONDRA ‎ANGLIA
‎Wirecard, la acea vreme,
‎era un subiect important ‎de discuție pe piața londoneză.
‎Avusesem plângeri legale, ‎dar le-am ignorat.
‎După ceva timp, luam prânzul ‎cu una dintre sursele mele de la bursă
‎și a venit vorba Wirecard.
‎Mi-a zis că mă vor plăti mult
‎să nu mai scriu despre ei.
‎Am râs și i-am zis: „Nu fi prost!”
‎A zis: „Nu. Cu siguranță.
‎Îți vor da mulți bani ‎să nu scrii despre ei.”
‎Și a zis: ‎„Uite! Du-te și vorbește cu Gary!”
‎- Gary și Tom. ‎- Gary. Tom.
‎- Ce e cu ochelarii? ‎- Cel mai bine, fără ei.
‎Da? Credeam că arată bine.
‎TOM ȘI GARY KILBEY ‎TRADERI LA BURSĂ DE VALORI
‎Gary e un vechi prieten grozav, ‎un trader foarte activ.
‎Percepea bine ce se întâmpla.
‎Și a zis:
‎„Ce scrii despre Wirecard? ‎Ești sigur că e corect?”
‎Iar Gary zice: „Fiindcă am aici un tip ‎care zice că e complet greșit.
‎De fapt, vrea să vorbească cu tine.”
‎Și am întrebat cine e.
‎A zis că e un tip pe nume Jan Marsalek.
‎Nu-mi venea să cred.
‎Gary era o sursă confidențială a mea.
‎Cum a aflat Marsalek că ne cunoaștem?
‎Trebuie să fi fost prin 2017.
‎Unul dintre prietenii buni ‎a venit la barul unde iau micul-dejun
‎și avea un bilețel cu un număr
‎și un nume, Jan Marsalek.
‎M-a rugat să-l sun, ‎fiindcă va merita deranjul.
‎Nu știam ce înseamnă. ‎E ciudat, dar am putea face bani.
‎O să încercăm.
‎Așa că am sunat și mi-a zis
‎că e gata să-mi plătească ‎o sumă considerabilă
‎ca să i-l prezint ‎pe prietenul meu bun, Paul Murphy.
‎Am zis că voi vorbi cu Paul.
‎Gary zice că Jan Marsalek ‎e disperat să mă cunoască.
‎Va lua avionul și va veni la Londra ‎să luăm prânzul numaidecât.
‎M-am gândit imediat că e vreun aranjament.
‎Fiindcă e o întâmplare foarte ciudată.
‎Am acceptat prânzul.
‎Practic, voiam să vedem ‎dacă Marsalek îmi va oferi bani
‎ca să nu mai scriu despre Wirecard.
‎Ăsta era planul.
‎I-am fost prezentat ‎lui Jan Marsalek pentru prima dată.
‎Evident, era foarte isteț,
‎foarte atent la ce a zis.
‎Ca primă impresie,
‎priveam un om foarte bine îmbrăcat, ‎coerent, care vorbea direct.
‎Era ‎Financial Times‎ contra Wirecard.
‎Încercau să găsească ‎informații despre Wirecard,
‎iar Wirecard răspundea la fel.
‎Era destul de ciudat.
‎A vorbit pe larg ‎despre experiența directă cu jurnaliștii
‎care luau mită ‎ca să scrie articole negative.
‎I-am zis că nu acceptasem niciodată mită
‎și a zis: „Știu, Paul.
‎Am văzut dovezi că n-ai acceptat mită.”
‎Și m-am gândit ‎că mi-a căutat în contul bancar.
‎Clar, o făcuse.
‎Mi-am dat seama atunci
‎că nu avea de gând să-mi ofere brusc ‎o geantă cu bani la masă.
‎Erau prea mulți oameni la masă.
‎S-a încheiat când Jan ‎s-a declarat fericit că Paul a ascultat.
‎Paul a zis că vom trage linie,
‎iar FT nu va mai tot repeta ‎chestiile astea vechi.
‎Totuși, dacă sunt lucruri noi, ‎îi vor prinde și îi vor da în vileag.
‎Iar Jan zâmbea.
‎„Exclus, fiindcă nu facem nimic greșit.”
‎În acel moment, am negociat o taxă ‎pentru că i-am pus în legătură.
‎Am cerut o taxă inițială ‎de 500.000 de euro.
‎A căzut de acord ‎să dea 32.500 de euro pe lună,
‎șase luni.
‎M-a rugat să-i mențin legătura ‎cu vânzătorii în lipsă
‎ca să știe ce se petrece.
‎M-am simțit ca un agent dublu, ‎dar Paul și Jan știau.
‎NEW YORK ‎SUA
‎Am lansat Safkhet Capital Management ‎în ianuarie 2018.
‎Făceam propriile cercetări, ‎căutam oportunități
‎și apărea constant un nume: Wirecard.
‎Pentru că, în sfârșit, Wirecard face ‎prima incursiune pe pământ american.
‎Fără numerar.
‎Fără probleme.
‎De peste 20 de ani, ‎am devenit liderul soluțiilor de plată
‎în America de Nord și nu numai.
‎La acea vreme, noutatea era faptul
‎că Wirecard luase afacerea Citi ‎cu carduri preplătite din America de Nord.
‎Acestea sunt un mod foarte eficient ‎de a spăla bani la nivel internațional,
‎inclusiv bani murdari.
‎Nu trebuie să-ți scrii numele pe card ‎sau să deschizi cont.
‎Poți avea doar un card cu sigla Wirecard.
‎Activitatea infracțională ‎care ar putea continua este alarmantă.
‎Era ceva ce voiam mult să investigăm
‎și să vedem dacă există vreo legătură ‎cu aceste acuzații din Zatarra
‎care ar avea loc pe pământ american.
‎Birourile Wirecard ‎erau în Conshohocken, Pennsylvania,
‎la vreo două ore de New York.
‎Așa că am hotărât să mergem acolo
‎cu Volkswagenul mic și uzat al Christinei.
‎CONSHOHOCKEN ‎PENNSYLVANIA, SUA
‎Am văzut indicatoarele Wirecard
‎și nu era pază, așa că am urcat scările.
‎Era foarte mare.
‎Ar fi trebuit să încapă 600 de oameni,
‎dar erau, poate, 30 de oameni.
‎Ne-au întrebat ce dorim.
‎Voiam să vorbim cu cineva ‎despre cumpărarea cardurilor preplătite.
‎M-a asigurat că e foarte ușor. ‎Puteam să le dau oricui voiam.
‎Nu e o problemă.
‎Apoi a zis că pot primi carduri ‎de până la 150.000 de dolari pe unul.
‎A fost un șoc uriaș.
‎Când am verificat pe Dark Web
‎să cumpărăm carduri preplătite ‎revândute pe Dark Web,
‎poți primi maximum 10.000 de dolari.
‎În toamna anului 2018, ‎i-am scris, în sfârșit, lui Dan McCrum.
‎Am zis că ne uităm la Wirecard în SUA
‎și cred că am găsit ceva.
‎Nu a fost unicul vânzător în lipsă ‎care m-a contactat
‎după ce Wirecard a intrat în DAX.
‎Vânzătorii în lipsă ‎mă bombardau cu idei.
‎Unii erau obsedați de spălarea de bani.
‎Alții erau convinși ‎că afacerea Wirecard nu putea fi reală.
‎Problema era că niciunul nu avea dovezi.
‎Erau doar teorii, dar apoi… Când a fost?
‎Într-o dimineață de luni, în octombrie, ‎am primit un e-mail haios din Singapore.
‎Comportament infracțional ‎la o companie financiară mare.
‎Wirecard.
‎iau legătura ‎cu Stefania Palma din Singapore.
‎În Singapore, ‎Wirecard era absolut omniprezent.
‎Mii de magazine, comercianți și hoteluri
‎foloseau ‎aparaturile de citit carduri Wirecard.
‎Dan și-a dat seama ‎că exista un posibil informator,
‎care avea multe informații
‎și era dornic ‎să ne vorbească cât mai curând.
‎Prima întâlnire a avut loc ‎la Aeroportul Changi.
‎La intrare, știam puțin ‎despre cel cu care mă vedeam.
‎Eram, clar, foarte precaută.
‎Am aflat că numele adevărat e Pav.
‎Fusese șeful biroului juridic ‎pentru Asiei la Wirecard.
‎Părăsise recent compania
‎și era plin de frustrare și de furie
‎în privința lucrurilor la care asistase.
‎A fost o conversație extrem de intensă, ‎care a durat ore întregi.
‎Mi-am dat seama de volumul copleșitor ‎de informații pe care îl avea.
‎L-am sunat imediat pe Dan și am zis:
‎„Ar putea fi extraordinar pentru noi.
‎Sper că toate astea se verifică.
‎Dacă se întâmplă asta, avem ceva prețios.”
‎Bine. La naiba!
‎Pare pe bune. ‎Cred că trebuie să vin în Singapore.
‎Ne-am întâlnit în aer liber. ‎sub vechea clădire Wirecard.
‎Eram foarte paranoici în privința ‎capacităților de hacking Wirecard.
‎Ne-am bazat ‎pe faptul că fântâna acoperea zgomotul.
‎A început să deseneze diagrame ‎despre cum funcționează Wirecard
‎și cine sunt oamenii.
‎Apoi mi-a explicat cum a început ‎să lucreze pentru Wirecard.
‎L-a contactat o femeie ‎din echipa financiară
‎și i-a spus o poveste extraordinară.
‎Fusese chemată ‎într-o cameră din birourile Wirecard,
‎cu restul echipei financiare.
‎Șeful ei e un indonezian, Edo Kurniawan.
‎E foarte tânăr pentru slujbă. ‎Are doar 33 de ani.
‎Dacă te uiți la CV-ul lui, e gol.
‎Dar, cumva, ‎conduce echipa financiară asiatică,
‎iar asta e, apropo, ‎o parte semnificativă a afacerii Wirecard.
‎INFORMAȚII
‎Femeia intră în ședință
‎și, deodată, Edo începe ‎să deseneze pe o tablă.
‎Și explică modul în care vor măslui.
‎Aproape ca în secvența în care zic:
‎„Aici e banca, iar voi intrați aici,
‎iar duba va aștepta afară.”
‎Ca un jaf la bancă.
‎Așa că se duce și îi povestește lui Pav, ‎avocatul din Singapore.
‎Pav zice imediat că ar trebui verificat.
‎În câteva săptămâni,
‎are loc o anchetă internă completă.
‎PROIECTUL TIGRU ‎REZUMAT
‎Niciun superior Wirecard nu știe nimic.
‎Și încep să găsească ‎toate tranzacțiile astea dubioase.
‎Pav a făcut prezentarea ‎pentru oamenii esențiali din Germania.
‎„Uite ce am găsit!”
‎CORUPȚIE ‎SPĂLARE DE BANI
‎Brusc, se întoarce mesajul de la München:
‎„Bravo, băieți! Preluăm noi.”
‎„Da. O să-l punem ‎pe Jan Marsalek să se ocupe.”
‎Foarte curând, devine limpede ‎că nu se va întâmpla nimic.
‎Apoi Pav e forțat să plece,
‎dar ia copii ale e-mailurilor ‎primite de acest tip, Edo,
‎și ni le dă.
‎Sunt 70 GB cu informații.
‎LONDRA ‎ANGLIA
‎Întors din Singapore, știam ‎că trebuie să ne gândim la siguranță.
‎Eram foarte conștienți ‎că Wirecard ne spiona.
‎Dan trebuia să opereze în secret total.
‎Practic, acționam ‎pe baza faptului că orice din rețeaua FT
‎risca să fie compromis.
‎L-am pregătit pe Dan ‎cu un laptop fără conexiune,
‎cu modemul scos, ca să nu poată fi spart.
‎Acest teanc de documente de la Pav ‎a fost pus pe laptopul extrem de protejat.
‎În fiecare dimineață, ‎trebuia să trec codul marelui seif.
‎Era cam așa de lung. ‎Vă dați seama cât de mare era seiful.
‎Ca un frigider uriaș.
‎Să scot laptopul, dosarele la care lucram
‎și să intru în micul meu buncăr.
‎O cămăruță în mijlocul clădirii, la FT…
‎și să încep să parcurg materialul avut.
‎Șase săptămâni, zilnic, ‎scoți laptopul din seif,
‎verifici e-mailurile, tipărești, ‎încerci să afli ce se petrece.
‎Bine. E momentul. ‎Închide-l iar! Înapoi în seif!
‎Ia-o de la capăt a doua zi!
‎Urmam piste prin e-mailuri.
‎Introduceam cuvinte-cheie în Outlook ‎precum „India” și „Marsalek”.
‎Mi-am bătut capul ani de zile ‎cu această companie
‎și, deodată,
‎parcă eram în interior.
‎Încercam să-l prind și pe Jan Marsalek.
‎Nu îl cunoscusem.
‎Nu vorbisem cu el, ‎dar știam că e dușmanul.
‎Căutam orice ca să încerc să-l leg ‎de cele întâmplate în Singapore.
‎FACTURI ‎FALSE
‎Vedeam oarecum că e mereu la limită.
‎Era implicat, dar nu puteam dovedi.
‎Dar puteam să reducem totul ‎la Edo Kurniawan,
‎tipul din echipa financiară.
‎Dar, dacă Wirecard l-ar fi concediat ‎pe Edo, nu am fi avut subiect.
‎Bună! Edo? Edo Kurniawan, da?
‎Da. Scuze! Verific dacă mai ești ‎șeful finanțelor internaționale.
‎Da.
‎Minunat! Da. Mă numesc Dan McCrum.
‎Sunt de la ziarul ‎Financial Times.
‎Înțeleg că ai fost anchetat ‎pentru antedatare și falsificare de acte?
‎Nu știu asta.
‎De fapt, sunt în mijlocul unei întâlniri.
‎Închei acum auditul grupului.
‎Poți să-mi trimiți un e-mail?
‎Mulțumesc, Edo!
‎La revedere!
‎Edo era acolo și lucra la audit. ‎Trebuia să fie o mușamalizare.
‎WIRECARD: ÎNTR-UN SCANDAL CONTABIL
‎TRANZACȚII SUSPECTE
‎Explodează online.
‎…CONVINGE AUTORITĂȚILE…
‎În câteva secunde, ‎prețul acțiunilor Wirecard s-a prăbușit.
‎În trei zile,
‎am redus opt miliarde de euro ‎din valoarea companiei.
‎Povestea funcționează.
‎A fost primul moment
‎în care am simțit ‎că poate ieși foarte urât.
‎BERLIN ‎GERMANIA
‎Am auzit doar despre relatarea indirectă ‎a celor de la ‎Financial Times.
‎Era prejudecata tipică.
‎Au zis că e conspirație străină ‎împotriva unei companii germane,
‎că o companie germană e victima ‎și trebuie protejată.
‎Wirecard angajase ‎un avocat celebru în Bavaria.
‎Avocatul i-a spus procuroarei, ‎Baumler-Hosl,
‎că Wirecard e atacat de vânzători în lipsă
‎și că existența sa e în pericol.
‎Baumler-Hosl a contactat ‎autoritatea financiară germană.
‎Autoritatea BaFin a spus ‎că trebuie protejată compania Wirecard.
‎A interzis vânzarea în lipsă ‎a acțiunilor Wirecard.
‎A depus plângere penală pe numele ‎lui Dan McCrum și al Stefaniei Palma.
‎Am fost șocată. ‎L-am sunat imediat pe Dan și am zis:
‎„Dan, ce naiba se petrece? Ce e asta?”
‎BaFin, autoritatea financiară germană, ‎iese și spune
‎că vor investiga manipularea pieței.
‎Ce înseamnă că au?
‎Fiindcă nu ne-au contactat. ‎Nu știam care sunt dovezile.
‎M-am întrebat ce s-a născocit ‎ca să spună că sunt escroc.
‎Fiindcă nu înțelegeam ce se întâmplă.
‎Cred că, de la bun început, ‎nu-mi venea să cred
‎că, după toată munca depusă, ‎vom deveni țintele.
‎Când autoritatea ‎unei piețe financiare de top din Europa
‎îți trimite un semnal clar ‎că vin după tine,
‎poți lăsa asta să te afecteze
‎sau poți încerca ‎să canalizezi toată furia și frustrarea
‎în anchetă,
‎să te concentrezi pe subiect ‎mai bine ca niciodată.
‎Și cred că știi ce opțiune am ales.
‎Am revenit la Londra, în buncăr, ‎continuând să lucrez.
‎M-am uitat printre clienții Wirecard
‎și am început să realizez ‎că sute de milioane de euro
‎din afacerea Wirecard au fost furnizate ‎de acești trei parteneri.
‎Al Alam, Senjo și PayEasy.
‎În acel moment, ‎cele trei companii partenere au contribuit
‎la jumătate din vânzările Wirecard ‎la nivel mondial.
‎Una dintre afacerile partenere ‎era în Filipine.
‎O afacere numită PayEasy.
‎MANILA ‎FILIPINE
‎Pe hârtie, PayEasy era foarte importantă ‎pentru Wirecard.
‎I-am zis Stefaniei ‎că trebuie să aflăm ce se petrece.
‎Îmi amintesc că m-am dus ‎la acest birou acoperit cu sigle PayEasy
‎și ale unei companii de autobuze ‎numite Fröhlich Tours.
‎Intrau și ieșeau șoferi.
‎Era clar că operațiunile zilnice
‎erau doar ale companiei de autobuze.
‎Pare suspect.
‎Am condus trei ore la nord de Manila,
‎în această regiune ‎cunoscută pentru orezării,
‎urmărind o companie numită ConePay, ‎o altă afacere parteneră pentru Wirecard.
‎Și, în sfârșit, găsim adresa asta.
‎Casa cuiva.
‎Deschide un bărbat de vârstă mijlocie
‎și prima dată văd o masă ‎cu un pomeranian maro.
‎NU E CÂINE REAL
‎Și un cățeluș alb.
‎NU E CÂINE REAL
‎Erau câțiva filipinezi de vârstă mijlocie
‎care periau acești câini.
‎E sediul unei companii de plăți?
‎Era evident că ne aflam ‎în mijlocul casei unei familii,
‎moment în care cineva își amintește
‎că au primit ceva prin poștă.
‎Și îmi înmânează un plic.
‎Scot hârtia ‎și văd imediat antetul Wirecard Bank,
‎ConePay
‎și adresa la care ne aflam.
‎M-am blocat de tot ‎și îmi amintesc că tremuram,
‎fiindcă atunci mi-am dat seama ‎că descoperisem tot.
‎Încercasem ani întregi să rezolv enigma.
‎Care e treaba cu afacerea Wirecard?
‎Face toată spălarea de bani?
‎Scoate profitul?
‎Și, deodată, zici:
‎„La naiba!
‎Totul e fals. Nimic nu e adevărat.”
‎E o cacealma incredibilă.
‎…SCANDAL CONTABIL…
‎A INDUS ÎN EROARE PIAȚA
‎Au venit cu acest deepfake.
‎PARTENERI WIRECARD CU PROBLEME
‎Foloseau acești trei parteneri de afaceri
‎pentru a inventa multe afaceri.
‎Din exterior, părea o companie adevărată.
‎Mii de oameni credeau că lucrează
‎la o întreprindere legală.
‎Era fără valoare, dar sprijinită.
‎DOCUMENTUL WIRECARD ‎INDICĂ ÎNCREDERE ÎN 3 PARTENERI
‎A apărut un nou reportaj de la FT.
‎Spun că jumătate ‎din veniturile voastre în lume
‎și aproape toate profiturile raportate
‎provin, în realitate, ‎de la trei companii partenere obscure
‎în ultimii ani.
‎Nu ne distrag atenția ‎toate aiurelile astea.
‎Acest thriller financiar ‎continuă cu ultima încăierare
‎între Wirecard și ‎Financial Times.
‎Pentru noi, Dan McCrum era diavolul.
‎A continuat să publice lucruri ‎care au scăzut prețul acțiunilor.
‎În februarie, ‎au apărut articole și acuzații noi,
‎iar prețul acțiunilor a scăzut iar.
‎La sfârșitul lui martie, ‎s-au publicat noi acuzații
‎și prețul acțiunilor s-a prăbușit iar.
‎UN MILIARDAR ÎN DEFENSIVĂ
‎Conducerea superioară ‎de la Wirecard a spus imediat
‎că baza acestui raport ‎era complet nefondată.
‎Se afirmă că ‎Financial Times
‎a provocat intenționat ‎scăderea prețului acțiunilor Wirecard
‎ca speculanții să profite.
‎Ne-am gândit ‎că Dan McCrum face bani rapid.
‎Ei erau cei răi, iar noi eram cei buni.
‎Înregistrează.
‎Bine. Să începem!
‎Cum abordați scandalurile, ‎confuzia, haosul?
‎V-ați gândit să demisionați?
‎Nu m-am gândit niciodată.
‎Puteți exclude posibilitatea ‎transmiterii mai multor secrete
‎care vor presa prețul acțiunilor?
‎Respingem cu tărie aceste acuzații grave.
‎Credem că aceste acuzații ‎sunt, în principal, speculații ale pieței.
‎În acel moment, FT făcuse ‎o serie de acuzații dăunătoare,
‎dar prețul acțiunilor Wirecard ‎părea să tot crească.
‎Oamenilor le plăcea compania.
‎La bursa din Frankfurt, ‎Wirecard și-a anunțat rezultatele anuale
‎sporindu-și profitul cu 35%,
‎o creștere de 350 de milioane de euro,
‎și zice că va continua ‎să crească anul ăsta.
‎După o mișcare puternică ‎a gigantului de plăți Wirecard,
‎acțiunile cresc cu peste 6%
‎după ce a obținut ‎o investiție de un miliard de dolari
‎de la grupul japonez SoftBank.
‎A investit un miliard de dolari ‎în compania germană FinTech Wirecard.
‎Când au apărut știrile despre investiția ‎SoftBank, am fost uluiți.
‎În schimbul unui interes de 6%,
‎SoftBank va ajuta firma să se extindă ‎în Japonia și Coreea de Sud.
‎Nu ne venea să credem.
‎Pusesem pe masă ‎ceea ce consideram o dovadă clară
‎că e o fraudă.
‎Dar SoftBank urma ‎să dea companiei 900 de milioane de euro.
‎SE PREGĂTEȘTE SĂ DEZVĂLUIE ‎REZULTATELE ÎN PLIN SCANDAL
‎În acel moment, ‎am început să discut cu Dan
‎cum să prezentăm dovezi copleșitoare.
‎E o afacere infracțională.
‎Wirecard trebuia ‎să facă ceva să ne oprească.
‎A doua zi, ‎primesc o scrisoare de la Wirecard:
‎„Avem înregistrarea ‎unui tip pe nume Nick Gold.
‎Știe că se apropie articolul FT
‎și, în mod clar, sunteți în cârdășie ‎și sunteți corupt.”
‎Clientul a obținut o înregistrare oferită ‎organelor penale britanice și germane…
‎Primul gând a fost că e o înscenare.
‎Că sunt mișmașurile lui Marsalek.
‎Există în Germania ‎o companie numită Wirecard, da?
‎E un facilitator de plăți.
‎A fost vândut în lipsă ‎de mafia financiară.
‎Jurnaliștii de la ‎Financial Times ‎fac acuzații privind sprijinul companiei.
‎Nu știam cine e Nick Gold.
‎CANNES ‎FRANȚA
‎Sunt Nick Gold.
‎Prinde! Asta e!
‎Sunt investitor.
‎Unul prost, dar un investitor.
‎L-am cunoscut pe Nick Gold din întâmplare.
‎Gary Kilbey bea ca să sărbătorească ‎împlinirea a 60 de ani,
‎iar Nick Gold era acolo.
‎Îmi amintesc de Paul Murphy. ‎Ne îmbătam împreună.
‎Dacă îmi trebuia un ziarist ‎și aveam un subiect, s-a oferit.
‎Beți cât puteți!
‎L-am sunat luni mai târziu ‎și l-am întrebat dacă ne putem vedea.
‎Nu putea două săptămâni, ‎fiind blocat pe Wirecard.
‎Când mi-a zis asta, ‎mi-am dat seama că e un scenariu evident.
‎Va dezvălui ceva. Nu poate fi de bine. ‎E un câștig gratuit.
‎Trebuie să vând în lipsă compania.
‎Ceea ce am făcut, pentru sute de milioane.
‎Am luat o poziție scurtă uriașă ‎în Wirecard,
‎ceea ce probabil că Wirecard știe.
‎Știau că Nick Gold ‎e un mare vânzător în lipsă.
‎Eram pe o plajă din Cannes,
‎dansam pe mese, mă purtam ‎ca un nebun ce sunt și mă distram.
‎A venit la mine cineva ‎pe care nu-l văzusem de ani.
‎Îl știam de mult. A lucrat pentru mine.
‎A zis că a luat ‎Fondul Național de Investiții din Kuweit,
‎are miliarde de lire și ar vrea ‎să investească în bursă. Aș putea ajuta?
‎După câteva zile, revin la Londra ‎ca să cunosc fondul kuweitian.
‎A intrat un șeic minunat
‎și purtătorul de cuvânt de lângă el ‎a intrat cu fotbalistul și s-au așezat.
‎Am crezut că pot vorbi deschis.
‎Am zis că poți face miliarde ‎vânzând în lipsă acțiuni Wirecard.
‎Știu că firma se prăbușește.
‎Financial Times‎ scrie un articol,
‎compania e necinstită
‎și urma să facem împreună lucruri mărețe.
‎Era un șeic tipic. Puțea a bogăție.
‎Omul puțea a bani. ‎Se vedea că e un șeic adevărat.
‎Se pare că m-am înșelat
‎Șeicul a plecat, ‎băieții au rămas să-l ajute,
‎iar eu am rămas cu cei doi.
‎- Salut! Sunt Nick Gold. ‎- Bună!
‎Ce fel de afacere te gândeai să faci?
‎Vor să investească 50 de milioane de euro.
‎Bine.
‎Era un vânzător în lipsă, Nick Gold,
‎care s-a întâlnit cu un investitor ‎care l-a înregistrat pe ascuns.
‎E cât se poate de bine în privința… ‎Știm că urmează articolul.
‎Bine.
‎Pun pariu că va fi azi.
‎Acum știm că investitorul ‎era un detectiv particular
‎care a fost angajat ‎de cineva în legătură cu Wirecard.
‎Scuze! De unde știi că apare articolul?
‎- De la ‎Financial Times. ‎- Da.
‎Poate să-mi spună că asta fac
‎și orice consideră despre companie.
‎Bine. Să cred sursa de la ‎Financial Times?
‎- E șeful investigațiilor. ‎- Da.
‎Interesant.
‎Wirecard a… Șeicul nu era adevărat.
‎Prietenul care i-a dat patru milioane,
‎apropo, mi le-a luat.
‎Apoi am primit un mesaj de la Paul Murphy:
‎„Ce naiba ai făcut?”
‎A fost o înscenare totală.
‎Eram extrem de furios,
‎fiindcă Wirecard a găsit ‎o cale de a prezenta dovezi
‎care păreau să arate ‎că am fost în cârdășie
‎cu un tip care făcea bani ‎vânzând în lipsă acțiunile.
‎ATAC AL SPECULANȚILOR
‎În câteva ore, toate detaliile ‎au fost în mâinile presei germane,
‎care scria articole în care scria
‎că sunt dovezi clare că FT e corupt.
‎Eram destul de supărat.
‎Eram convins că fusese o înscenare,
‎dar trebuia să protejez reputația FT-ului.
‎M-am gândit că sunt un reporter strălucit,
‎dar am făcut ceva foarte stupid.
‎Va trebui să fiu pedepsit un timp.
‎Asta a însemnat ‎o anchetă legală externă riguroasă
‎pentru a arăta lumii că nu era adevărat.
‎A fost prima dată ‎când m-am simțit vulnerabil.
‎Am fost suspendați.
‎Așa că trebuia să stăm ‎și să așteptăm să aibă loc ancheta.
‎Dar povestea a devenit tot mai ciudată.
‎MÜNCHEN ‎GERMANIA
‎Sunt Jorg Schmitt, ‎de la Süddeutsche Zeitung.
‎Sunt redactor-șef ‎al echipei de investigații.
‎Eram la birou când am primit ‎un apel de la un număr necunoscut.
‎Era o tânără. M-a întrebat ‎dacă mă interesează compania Wirecard.
‎„Știi unde e Prinzregentenstrasse 61?
‎E biroul secret al lui Jan Marsalek.”
‎Nici colegii lui apropiați nu știau
‎că exista un al doilea birou ‎pe Prinzregentenstrasse.
‎Se întâlnea ‎cu un cerc strălucit de oameni,
‎făcea afaceri ‎și găzduia petreceri nebunești.
‎Aș spune ‎că era gașca de băieți a lui Marsalek.
‎Mereu era Martin W., ‎ce fusese în serviciile secrete austriece.
‎El-Obeidi, ‎fost ofițer de informații libian.
‎Stani, un rus care se presupune ‎că își vizita mama bolnavă în München,
‎dar credem că era omul FSB-ului, ‎un agent al serviciilor secrete ruse.
‎Așa că, brusc, ‎aveam trei foști agenți de informații
‎care se aflau ‎aproape de Prinzregentenstrasse.
‎Iar Prinzregentenstrasse ‎nu e oriunde în München.
‎E chiar vizavi de consulatul rus.
‎Evident, e o legătură ‎cu serviciile secrete.
‎Asta m-a entuziasmat.
‎De ce ar fi atât de interesant Marsalek ‎pentru agențiile de informații?
‎Wirecard e o companie
‎prin care se fac anual ‎miliarde de tranzacții.
‎Iar aceste plăți sunt mine de aur ‎pentru serviciile secrete.
‎Arată cine poate fi compromis.
‎Informațiile cardul de credit ‎ar putea arăta consum de pornografie,
‎vizite la bordel sau altceva.
‎Să ai o sursă ca Marsalek, ‎aflat mereu în mișcare prin lume,
‎e foarte logic.
‎VIENA ‎AUSTRIA
‎Când s-a aflat vestea ‎că Paul fusese suspendat,
‎Paul m-a tras deoparte și a zis:
‎„Braun și Marsalek sunt austrieci.
‎Interesează-te! ‎Vezi ce poți găsi la Viena!”
‎Cineva a recomandat o politiciană
‎care analiza lucruri ‎legate de corupție politică în Austria.
‎Stephanie Krisper.
‎Viena e, din păcate, un teren tentant ‎pentru ofițerii de informații,
‎pentru personaje dubioase, ‎spioni, spioni economici.
‎Ne-am întâlnit pe o barcă ‎pe canalul Dunării.
‎Am întrebat ‎dacă îl cunoaște pe Jan Marsalek.
‎A stat puțin și a reflectat.
‎Cunoștea pe cineva care îl știe pe Jan, ‎dar trebuia să fie foarte atentă,
‎fiindcă acesta se temea ‎de cei cu care avea legături Jan.
‎Am stabilit să ne întâlnim cu el ‎la Café Pruckel.
‎Stephanie a intrat ‎și mi-a făcut cunoștință cu prietenul ei.
‎Au urmat, probabil, ‎cele mai valoroase 20 de minute
‎din puținii 14 ani ai mei de jurnalism.
‎Mă numesc Killian Kleinschmidt. ‎Sunt cetățean german.
‎Am lucrat cu Națiunile Unite ‎pe probleme de migrație și de refugiați.
‎La asta mă pricep.
‎La gestionarea ‎multor oameni aflați în deplasare.
‎În 2016, Austria se pregătea de alegeri.
‎Am primit un e-mail în care mă întrebau ‎dacă m-ar interesa să lucrez la un proiect
‎cu Jan Marsalek.
‎Nu știam cine e. ‎Nu cunoșteam nici compania Wirecard.
‎Peste câteva zile, ne-am întâlnit ‎în celebrul restaurant Käfer din München.
‎Extrem de elocvent, zâmbitor,
‎deșteptul austriac tipic, ‎foarte priceput la cuvinte.
‎A subliniat că era foarte interesat ‎să facă un proiect în Libia.
‎Traversând Sahara ‎în căutarea unei vieți mai bune,
‎acești migranți merg spre Europa.
‎Și aici începe călătoria lor lungă,
‎un drum de câteva zile ‎de la granița libiană.
‎A subliniat informația despre Libia, ‎unde fusese de mai multe ori,
‎dar îl interesa cu adevărat să contribuie
‎la stabilizarea Libiei.
‎S-a prezentat ca făcând treabă bună.
‎Așa că am stabilit că va contribui ‎cu 200.000 de euro să-mi finanțeze echipa,
‎lucrând cu tabere de refugiați din Libia.
‎A fost grozav. Ne-a plăcut.
‎Relația cu Marsalek ‎a fost gestionată de două persoane.
‎Wolfgang Gattringer, care a lucrat ‎la Ministerul de Interne austriac,
‎și Brigadier Gustenau, ‎de la Ministerul Apărării al Austriei.
‎Apoi a apărut colonelul Andrey Chuprygin,
‎fostul ofițer al serviciilor secrete ‎din Rusia.
‎Nu e prezentat ‎doar ca tipul care lucrează cu Jan,
‎ci și ca cel care coordonează ‎interesele ruse
‎în Orientul Mijlociu și Africa de Nord.
‎Ar fi trebuit să fie o alarmă.
‎La mijlocul lui februarie, ne întâlnim ‎cu Marsalek pe Prinzregentenstrasse,
‎vizavi de consulatul general rus ‎din München.
‎E un loc gol. E o clădire veche.
‎Lucrări de artă frumoase.
‎Marsalek vorbea ‎cu Gattringer și Gustenau și a zis:
‎„Vreau să pregătesc ‎și să echipez o grupare de grăniceri
‎de 15, poate 20.000 de oameni în Libia.”
‎Să împiedice oamenii în dificultate ‎să treacă frontiera.
‎E foarte rău.
‎Siguranța frontierelor din Libia ‎era un subiect
‎care, pentru un director de operațiuni ‎la o companie ca Wirecard, era anormal.
‎Pe măsură ce trecea timpul, ‎m-am întrebat ce vrea în Libia
‎și de ce pare să primească sprijin
‎din partea guvernului austriac
‎pentru un proiect ‎care nu are scopuri umanitare.
‎Apoi, am înțeles tot.
‎Migrația e tema care te face să câștigi ‎sau să pierzi alegerile în Europa.
‎Dacă ignori tendințele negative
‎sau dacă lași imigrația necontrolată, ‎lucrurile se vor înrăutăți foarte repede.
‎Jan Marsalek se purta ca un intermediar
‎pentru ruși ‎și partide populiste de dreapta.
‎E logic că, în cazul în care Rusia ‎ar vrea să destabilizeze Europa,
‎ar încerca să provoace anxietate ‎privind presupuse valuri de refugiați,
‎pentru a crea o poveste ‎care încinge iar spiritele.
‎Marsalek are ‎contacte foarte bune în Rusia.
‎De aceea e plauzibil ‎că Jan Marsalek ar fi putut încerca
‎să aranjeze ceva pentru ruși.
‎Mintea mea o luase razna.
‎În mod clar, era o nebunie.
‎Directorul de operațiuni ‎al unei firme germane nu ar trebui
‎să fie implicat în încurajarea ‎partidelor perturbatoare de dreapta
‎să valorifice probleme de migrație ‎sau în recrutarea de milițieni.
‎Ideea ar fi o nebunie,
‎dacă nu ar părea adevărat.
‎LONDRA ‎ANGLIA
‎Sam începe să afle ‎legăturile astea ruse nebunești.
‎Trebuie să fim paranoici ‎la nivel de siguranță de stat.
‎Nici nu punem nimic pe suport digital.
‎Totul trebuie scris de mână ‎și nu vorbim la telefon.
‎Paul a auzit de 28 de detectivi privați ‎ce se plimbau prin Londra urmărind lume.
‎Am urmărit operațiunea de spionaj ‎a detectivilor particulari.
‎Asta a făcut să descoperim ‎că finanțatorul acestei operațiuni
‎era un fost șef ‎al serviciilor secrete externe
‎pentru guvernul libian de tranziție.
‎Rami el-Obeidi.
‎Știam că Marsalek ‎avea atunci interese în Libia.
‎Cine aude cuvintele „spion-șef libian” ‎și se gândește
‎că e în regulă?
‎Așa că am ieșit din casă căutând camere,
‎am plecat de la birou la ore diferite, ‎am luat trenuri diferite.
‎Eram în metrou,
‎ajungeam în stație ‎și așteptam momentul închiderii ușilor.
‎Apoi săream afară și mă întrebam
‎dacă a mai coborât cineva ‎împreună cu mine.
‎Atunci am avut emoții pentru familia mea.
‎El e Freddy McCrum, de trei zile.
‎De asta îți faci griji. ‎Ai face orice ca să-ți protejezi copiii.
‎Ideea că i-ai pune în pericol ‎pentru un articol…
‎Cine vrea să facă asta?
‎E ilegal să interceptezi jurnaliști.
‎E ilegal să le spargi conturile de e-mail.
‎Partea cea mai proastă ‎a fost că intimidarea a avut succes.
‎Financial Times ‎lansase o anchetă internă ‎în cazul lui Dan McCrum,
‎iar Wirecard a profitat de acest timp,
‎iar prețul său de piață a tot crescut.
‎Au determinat chiar și cancelara Germaniei ‎să promoveze compania în China.
‎Toate s-au întâmplat ‎în lunile în care ‎Financial Times
‎nu a scris nimic esențial despre Wirecard.
‎Am trecut printr-o perioadă grea. ‎Voiam să mă răzbun pe ei.
‎Eram furios.
‎După ce s-a terminat ancheta, ‎când am primit undă verde,
‎i-am vizitat pe Paul și pe Dan.
‎Am zis că vreau ‎să măcelărească la viitorul articol.
‎A trebuit să găsim o cale ‎de a-i face pe toți să înțeleagă
‎că Wirecard era un fals.
‎Eram supărați și nu exista nicio ezitare.
‎Era vorba de tot.
‎Wirecard e un fals. ‎Afacerea nu e adevărată,
‎iar Markus Braun vă minte.
‎Iată documentele care o dovedesc!
‎FILIALE WIRECARD CU PERSONAL PUȚIN, ‎CONTROVERSĂ ÎNTRERUPTĂ
‎NU AUZISERĂ DE AL ALAM
‎Așa se face falsificarea.
‎Iată partenerii și clienții inexistenți!
‎Iată tot ce îți trebuie ‎ca să aprinzi semnalele luminoase,
‎să mergi la Wirecard ‎și să-i arestezi pe toți!
‎Financial Times ‎sugerează
‎că ați rulat miliarde de euro în plăți
‎la 34 de nume printr-o companie parteneră ‎din Dubai, la Al Alam Solutions.
‎Conform FT,
‎mai mult de jumătate dintre clienți ‎n-au auzit de Al Alam.
‎Să vă ofer o declarație clară!
‎Această informație nu este adevărată,
‎așa cum a fost prezentată de FT.
‎Putem respinge total aceste acuzații.
‎ACȚIUNILE WIRECARD SCAD CU 13% ‎ÎN URMA RAPORTULUI CONTABIL
‎Relatarea lui Dan McCrum ‎la‎ Financial Times,
‎desigur, ne-a neliniștit.
‎Totuși, nu vedeam nicio tranzacție
‎din Orientul Mijlociu sau din Filipine.
‎Nu mi se părea logic să nu existe.
‎Era dureros, fiindcă ai crezut în asta.
‎Credeam că pusesem ‎compania Wirecard într-o postură dificilă,
‎care va doborî afacerea, ‎dar nu s-a prăbușit.
‎Dar ultimele dovezi de la FT ‎erau greu de ignorat.
‎Wirecard a respins acum categoric ‎acuzațiile de incorectitudine.
‎Dar, în 21 octombrie,
‎a desemnat KPMG-ul ‎să efectueze un audit special,
‎ca să confirme că nu s-au angajat ‎în practici contabile nepotrivite.
‎Dr. Markus Braun, ‎ați decis să realizați un audit extern
‎din cauza acuzațiilor făcute de FT.
‎Întrebarea e: „De ce abia acum?”
‎Am reacționat repede.
‎Articolul din ziar a fost publicat ‎cu doar o săptămână în urmă.
‎La început, Braun nu a dorit ‎această solicitare de informații.
‎Respingem total aceste acuzații.
‎Cei de la Wirecard ‎trebuie să fi știut că va fi dificil.
‎Când își vor prezenta auditorii raportul?
‎Nu vreau să mă pripesc, ‎dar ne gândim că în câteva luni.
‎Credem că vom avea rezultate ‎foarte repede.
‎La naiba! Articolul merge.
‎În sfârșit, am avut un impact. ‎Nu au reușit să-l ignore.
‎Investitorii au presat destul,
‎încât a trebuit desemnat KPMG-ul.
‎Mi s-a părut că miza era mare atunci.
‎MÜNCHEN ‎GERMANIA
‎Mă numesc Joachim Giehl.
‎Sunt vecinul lui Markus Braun.
‎Mereu am avut impresia
‎că acest om e supus unei presiuni imense.
‎Nu saluta pe nimeni ca vecin.
‎Mereu se urca în mașină.
‎Niciun salut, nimic.
‎Într-o zi, pe la 20:30,
‎mi-am parcat mașina în garaj.
‎Era întuneric și l-am văzut ‎pe Markus Braun la intrarea în clădire.
‎L-am văzut la lumina felinarului ‎și părea foarte încordat.
‎Era înconjurat de niște oameni ‎pe care nu i-am recunoscut.
‎Păreau într-o situația nepotrivită.
‎Nu păreau oamenii de afaceri.
‎Arătau ca niște paznici, gărzi de corp,
‎un grup de bătăuși ‎sau oameni de genul ăsta.
‎Nu părea că erau acolo să-l protejeze.
‎Mai degrabă, m-am gândit că se aflau acolo
‎să facă o treabă.
‎Relația dintre dr. Markus Braun ‎și Jan Marsalek s-a deteriorat clar.
‎În decembrie 2019,
‎am avut ‎o petrecere de Crăciun pentru echipă,
‎iar Jan Marsalek a venit ‎oarecum pe neașteptate.
‎Apoi a spus zâmbitor:
‎„Martin, dacă ai fura ‎100.000 de la companie,
‎nu te-aș respecta.
‎Dacă furi de la companie, ‎trebuie să furi milioane,
‎sute de milioane.”
‎În timp ce se întâmpla asta,
‎Braun a venit cu o idee extraordinară.
‎Cea mai importantă.
‎Planul era să preia Deutsche Bank, ‎cea mai mare bancă din Germania.
‎Se numea „Proiectul Panteră”, ‎un plan pentru o preluare ostilă.
‎O mare companie de consultanță ‎a creat un document
‎care arăta cum ar putea avea logică
‎să unești o bancă veche ‎cu o firmă de tehnologie nouă.
‎„WireBank” sau cum s-ar fi numit.
‎Ideea era următoarea:
‎dacă uneai aceste două companii,
‎soldul Deutsche Bank ‎fiind mult peste cel al firmei Wirecard,
‎poate că frauda de la Wirecard ‎ar fi ascunsă cumva.
‎Dacă ai o bancă precum Deutsche Bank,
‎poți ascunde multe date nefavorabile ‎într-una așa de mare.
‎E genial.
‎În loc să aibă o mașină de evadare,
‎a intrat în bancă și a preluat controlul.
‎Iar dacă ar fi făcut asta, Markus Braun ‎ar fi fost finanțatorul genial
‎care conducea acum
‎una dintre instituțiile financiare de top ‎din lume.
‎A fost ultima încercare a lui Braun.
‎Auditorii actuali ‎ai companiei Wirecard, EY,
‎luau măsuri suplimentare pentru a verifica ‎numerar în valoare de 1,9 miliarde,
‎despre care Wirecard susținea că există.
‎Wirecard a spus
‎că 1,9 miliarde de euro ‎se aflau în două bănci din Filipine.
‎Cu această ocazie, ‎auditorii au vrut dovezi reale
‎că Wirecard avea acces ‎la banii pe care pretindea că îi are,
‎ceea ce, desigur, Wirecard nu putea face, ‎fiindcă nu existau.
‎Toți voiau să știe ‎dacă EY va afla adevărul.
‎2020 ‎PREȚUL ACȚIUNILOR: 104,50 EURO
‎18 IUNIE 2020
‎ZIUA REZULTATELOR
‎În noaptea aceea nu am putut dormi,
‎fiindcă voiam să fiu pregătită.
‎Am luat ce acțiune Wirecard ‎am putut obține,
‎fiindcă, în sinea mea, știam ‎că se va întâmpla în acea zi.
‎Ne-am apropiat de 100 de milioane ‎în momentul de vârf Wirecard
‎până am rămas fără acțiuni de vândut.
‎LONDRA ‎ANGLIA
‎În acea dimineață, m-am trezit ‎la ora șase așteptând să se întâmple ceva.
‎Brusc, a apărut anunțul.
‎Auditorii nu mai pot localiza ‎1,9 miliarde de euro
‎aflate, se zice, ‎în conturi escrow din Asia.
‎Cele două bănci din Filipine,
‎unde trebuia să fie 1,9 miliarde de euro,
‎au spus azi că nu au relații de afaceri
‎cu procesatorul de plăți.
‎Documentele erau falsificate.
‎Imediat ce am văzut asta, ‎am știut că s-a terminat.
‎18 IUNIE 2020 ‎104,50 EURO
‎Prețul acțiunilor se prăbușește. ‎Vânzătorii în lipsă văd.
‎Încep să vândă toate acțiunile Wirecard ‎pe care pot pune mâna
‎și să facă o avere.
‎Cum îți scapă câteva miliarde de dolari?
‎Prețul acțiunilor s-a prăbușit cu 70%.
‎La naiba! Am reușit!
‎Am reușit.
‎În sfârșit, am prins nemernicii.
‎PREȚUL ACȚIUNILOR: 1,28 EURO
‎Când câștigi bani, e grozav.
‎Ne bucurăm pentru investitori ‎și e o victorie uriașă.
‎Mulțumirea și entuziasmul ‎țin de vânătoare,
‎dar Wirecard ‎a fost cel mai mare câștigător
‎și cred că va continua să fie mult timp.
‎Doamnelor și domnilor,
‎în numele ‎Consiliului de Administrație Wirecard,
‎aș vrea să explic următoarele.
‎Conferința de presă din acea seară ‎a fost ca în ‎The Muppet Show.
‎Braun a citit de pe prompter.
‎Condamnarea la moarte s-a pronunțat,
‎iar el încă pare că va anunța
‎un raport trimestrial extraordinar ‎luna viitoare.
‎Acum, nu se poate exclude ‎faptul că Wirecard
‎a devenit partea vătămată
‎într-un caz de fraudă ‎de proporții considerabile.
‎Într-o săptămână, ‎Wirecard a fost dat în administrare.
‎A dat faliment.
‎Fostul director general a fost arestat ‎pentru falsificarea conturilor.
‎Iar Markus Braun a fost arestat.
‎Dar Jan Marsalek dispare pur și simplu.
‎Unde e directorul de operațiuni ‎al procesatorului insolvent Wirecard
‎austriacul, Jan Marsalek?
‎Fostul director de operațiuni Wirecard, ‎Jan Marsalek,
‎e posibil să se fi întors în Filipine.
‎A sosit în 23 iunie,
‎acum două zile,
‎și a plecat ieri-dimineață spre China.
‎Un agent are mereu o cale de scăpare.
‎Știam că Marsalek e la birou ‎până vineri după-amiază.
‎Se presupune că a spus
‎că trebuie să meargă ‎în Filipine să clarifice tot.
‎A fost la cină cu Martin W. în acea seară.
‎El, pe care-l știa ‎din Prinzregentenstrasse
‎și care a fost ‎în serviciile secrete austriece,
‎și un politician austriac de dreapta
‎i-au rezervat un bilet de avion.
‎Marsalek a plătit ‎aproape 8.000 de dolari în numerar,
‎iar apoi i s-a pierdut urma.
‎Nu s-a dus în Filipine.
‎Nu are logică.
‎Nu ar fi putut intra în țară ‎din cauza regulilor de carantină.
‎Există baze de date ‎cu informații de zbor.
‎Din 2015, ‎a zburat de cel puțin 60 de ori în Rusia.
‎Și a existat un zbor
‎de la un mic aeroport ‎de lângă Viena la Minsk.
‎Nu e departe de Moscova.
‎Granița cu Rusia nu e controlată, ‎iar acolo se pierde urma.
‎După aceea, sunt doar zvonuri.
‎Nu știm sigur dacă Marsalek
‎a fost sau nu informator ‎al serviciilor secrete.
‎Jan Marsalek avea multe relații ‎în lumea paralelă a serviciilor secrete
‎și de asta cred ‎că nu va fi atât de ușor de găsit.
‎Știm că e online uneori ‎printr-un cont Telegram vechi.
‎Pot verifica din nou.
‎A fost online la câteva luni.
‎Ultima dată a fost în 27 mai 2021.
‎Parlamentul german a inițiat ‎o anchetă politică în cazul Wirecard,
‎printre scandalurile de top ‎ale republicii germane.
‎Un dezastru financiar ‎pentru cei care au investit în Wirecard.
‎A fost prima companie menționată în DAX ‎care a dat faliment.
‎CÂND S-A PRĂBUȘIT WIRECARD, ÎN IUNIE 2020, ‎S-AU PIERDUT PESTE 20 DE MILIARDE DE EURO.
‎Cred că cercul de apropiați Wirecard, ‎care știau ce se întâmplă,
‎era foarte mic.
‎Cu siguranță, Marsalek.
‎Întrebarea fascinantă ‎e ce știa Braun despre toate astea.
‎Nu era tulburat. Era foarte încordat.
‎Apoi a dat o scurtă declarație de început.
‎„Tot ce pot spune ‎e că toți am fost înșelați.
‎Sunt o victimă.”
‎Avocatul lui a zis apoi ‎că nu mai răspunde la alte întrebări.
‎A stat acolo trei ore și nu a răspuns.
‎Retrăind acum toată experiența,
‎mă simt naiv ‎că nu am văzut anumite lucruri.
‎Cred, personal,
‎că există posibilitatea ‎să nu fi știut ce face Jan Marsalek,
‎dar cred că era de datoria lui să știe.
‎Cred că, până acum, ‎cunoaștem doar vârful aisbergului.
‎Doar dacă Jan Marsalek ‎apare undeva și rupe tăcerea
‎vom afla toată povestea.
‎Dacă Jan e acolo, aș vrea să vorbim.
‎Am încercat ani să înțeleg cum gândește.
‎Cine comitea frauda din interior?
‎Despre ce au vorbit el și Markus Braun?
‎A fost o ușurare când s-a prăbușit?
‎E interesant, nu?
‎ÎN NOIEMBRIE 2020, DAN MCCRUM A PRIMIT
‎PREMIUL SUPREM PENTRU JURNALISM ‎DE INVESTIGAȚIE DIN GERMANIA
‎MARTIE 2022, MARKUS BRAUN ‎A FOST ACUZAT DE FRAUDĂ,
‎ABUZ DE ÎNCREDERE ‎ȘI MANIPULARE CONTABILĂ
‎DIN CAUZA PROCEDURILOR, ‎BRAUN NU A RĂSPUNS
‎JAN MARSALEK RĂMÂNE FUGAR
‎BAZAT PE CARTEA LUI DAN MCCRUM
‎Subtitrarea: Monica Tarău