Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Jak je, Stutzi? - Ahoj, Jonahu.
Tak jo, pobav mě.
Přesně to říkáš, když si sednu.
To říkám všem.
Jo, když máme normální terapii, kterou netočíme pro film.
Další věc, kterou říkáš a vždycky mě rozesměje, což je super,
je: „Ne, že na mně teď hodíš všechny svoje sračky.“
No jo, poslouchám je už roky a jsem z toho unavený.
Tak jsme tady.
Proč myslíš, že o tobě natáčím film?
Asi kvůli mým myšlenkám.
Moje myšlenky na tebe měly nějaký vliv
a asi je chceš představit i ostatním lidem.
A možná…
Nevím, možná je to jen pokus získat nade mnou kontrolu, nebo…
Nejsem si jistý. Proč?
Jo, rozhodl jsem se to natočit, protože chci představit tvoje nástroje
a tvé učení,
mého terapeuta Phila Stutze,
tak, aby k nim lidé měli přístup
a mohli je použít ke zlepšení svého života.
Říkal jsem si, že natočíme jedno sezení denně
a představíme tvé nástroje, které mi v životě pomohly nejvíc.
To zní dobře.
A uděláme to způsobem, který vzdá poctu
životu někoho, na kom mi hluboce záleží a koho si vážím.
Tak jo.
Ale můžeme občas i zavtipkovat?
Na co se obvykle pacienta ptáš jako první?
Nejdřív se zeptám: „Co chcete? Proč tu jste?“
Většina cvokařů tvrdí, že nemáme do procesu pacienta zasahovat,
že si na odpovědi přijdou, až budou připravení.
To je na prd. To není přijatelné.
Když jsem začínal, model byl:
„Jsem neutrální. Jen přihlížím, není to můj boj.“
Byl to pomalý proces plný utrpení.
A znáš mě, moje reakce byla: „Naserte si. Děláte si srandu?“
Pokud má někdo depresi a bojí se, že se z toho nedostane,
řeknu mu: „Dělej, co ti sakra říkám. Prostě to udělej.
A zaručuju, že se budeš cítit lépe. Na sto procent. To je na mě.“
Když jsem vešel do tvé kanceláře a sedli jsme si,
řekls mi přesně, co mám udělat.
Dal jsi mi nějakou činnost. Dal jsi mi nástroj.
Jo, to je nutné.
Chtěl jsem rychlost.
Nemyslím tím vyléčit někoho za týden, to je nemožné,
ale chci, aby cítili nějakou změnu,
nějaký pohyb kupředu.
To dává lidem naději, že je to fakt možné.
Takže co jsou to ty nástroje?
Nástroj je něco, co dokáže změnit tvůj vnitřní stav
hned v reálném čase.
Vezme zkušenost, která je normálně nepříjemná,
a promění ji v příležitost.
Nástroje mění tvou náladu
a dodají ti naději, že se tak nebudeš cítit věčně.
Správně.
V podstatě je to vizualizační cvičení v reálném čase,
které provádíš ve své hlavě.
Ano. Jsem takový učitel.
Učím lidi, jak ty nástroje používat a také kdy je používat.
Všichni tví pacienti, včetně mě, mají takové kartičky.
Jsou to náčrty nástrojů, které používáme na sezení
a pak si je vezmeme domů.
Mám sklon myslet vizuálně.
Tak jsem si je začal kreslit pro sebe,
ale pacientům ohromně pomohly.
Síla kartiček je v tom, že proměňují velké myšlenky v jednoduché obrázky.
Byl to způsob komunikace s pacientem,
který byl podle mě silnější než použití slov.
Jakmile si vezmou kartičku,
je mezi námi spojení, jakési pouto.
Jo, my spolu máme velmi osobní vztah.
Tak moc, žes mi dovolil natočit o tobě film.
Něco takového jsem ve světě terapie nezažil.
A díky tobě se můj život taky nesmírně zlepšil,
takže když to fungovalo pro mě, možná bude i pro ostatní lidi.
No jo, čas na léky.
- Čas na co? - Je čas vzít si léky.
- Díky. - Zvoní ti budík.
Sakra.
Dáš si se mnou drogy na Parkinsona?
Toho jsem nechal už dávno.
Když jsem byl ještě dítě a bral jsem drogy,
kdybys mi řekl, že za 50 let budu brát všechny tyhle léky…
Takže to jsou všechno léky na Parkinsona?
Jo.
S Parkinsonem je důležité, a je na tom i něco dobrého,
že si musíte spoustu maličkostí předem naplánovat.
Když mám vstát z postele,
musím se vypořádat se svým zkroucením.
Pro mě je nejtěžší v životě právě vstát ráno z postele.
- Ale z jiných důvodů. - Z jiných… Jo.
Jo.
Něž jsem tě poznal, měl jsem s terapií velmi tradiční zkušenost,
jako že jsem mluvil
a terapeut se ptal: „Jaký z toho máte pocit?“ „Zajímavé.“
Udržoval si mě daleko od těla.
A říkal jsem si, že při tradiční terapii
vlastně tomu člověku platíš a šetříš si pro něj své problémy
a on jen poslouchá,
zatímco tví přátelé, kteří jsou idioti,
ti radí.
- Jo. - Nevyžádaně.
- Jo. - A ty chceš, aby ti přátelé naslouchali.
A terapeut, aby ti poradil.
Hele, není to tak, že by ti cvokař nechtěl pomoct.
To určitě ne.
Ale já jsem měl vždycky pocit, že tomu něco chybí.
Takže nástroj je takový most mezi tím,
co považuješ za problém a jeho příčinu
a tím,
kde nad symptomem získáš nějakou kontrolu.
Souvisí to s příležitostí.
A ne tou trapnou definicí příležitosti.
Příležitost znamená, že cítíš, že reaguješ jinak.
Zní to…
Jak se tomu říká? Banálně. Ale je to pravda.
Ze všeho nejdřív jsem začal pracovat na mé životní síle.
To byla věc, která ti okamžitě dokáže změnit život,
a něco, čeho se každý může chytit.
A pro mě to byl první krok
v procesu zlepšit svůj život.
Jo, to je pravda. Takhle to většinou probíhá.
Někdo je v depresi, přijde za mnou a řekne:
„Vím, že mám hrozné návyky, nemám disciplínu. Vím, že jsem líny.
Ale kdybych tak věděl, co mám dělat,
co je mým životním posláním, byl bych jako střela.
Ale nevím, co mám dělat,
takže budu líný a nebudu dělat nic.“
A z toho samozřejmě vychází deprese.
Existuje něco, co platí pro tebe
a pro kohokoli, kdo nezná svůj směr,
nebo neví, co dělat dál,
a odpověď je, že vždy můžeš pracovat na své životní síle.
ŽIVOTNÍ SÍLA
Jediný způsob, jak zjistit, co bys měl dělat a kdo jsi,
je aktivovat svou životní sílu,
protože ta je tvá jediná část,
která tě dokáže navést, když jsi ztracený.
Můžeš si to představit jako pyramidu, která má tři úrovně.
Spodní úroveň je tvůj vztah k tvému tělu.
Druhá úroveň představuje vztah s ostatními lidmi.
A nejvyšší úroveň je tvůj vztah k tobě.
Základem je tvůj vztah ke tvému fyzickému tělu.
Stačí jen zlepšit fungování svého těla, vždycky to zabere.
Většinou jde o to, že lidi necvičí.
Důležitá je i strava
a spánek.
Takže kolik procent z toho všeho
je tohle to, co ti dodá lepší pocit?
Když s tím začneš,
je to tak 85 %.
Je to hodně.
No není to šílený?
Když jsem byl kluk,
cvičení a strava mi byly podávány tak,
že je na mém vzhledu něco špatně.
Ale nikdy nebyly cvičení nebo strava
zmíněny z hlediska duševního zdraví.
Kéž by to bylo lidem prezentováno jinak.
Jo.
Protože mně to způsobilo hodně problémů,
a dokonce i problémů mezi mnou a mou mámou.
Reagoval jsem jí na to s přístupem „Naser si.
Nechci to dělat, protože tvrdíš, že je se mnou něco špatně.“
Jo? Vysvětli to.
Mohl bych, ale nebudu to rozvádět, protože tenhle film je o tobě, ne o mně.
Ale čím víc bys to rozvedl,
tím snazší bude pro mě taky zariskovat.
To tě nenapadlo?
Řekl bych ti, ať natočíš film o mně
místo toho, abych ho natáčel já o tobě.
To je dobrý.
Takže to byla první úroveň.
Další je tvůj vztah k ostatním lidem.
Protože když jsou lidé v depresi, neukončují svoje vztahy.
Je to jako loď mizící za obzorem.
Začnou se stahovat od svého života pryč
a vztahy jsou jako…
Víš, jak lezeš na horu a zatloukáš do ní ty skoby
jako držadla?
Takže tvoje vztahy jsou jako držadla, které tě vtáhnou do života zpátky.
Klíčem je, že musíš převzít iniciativu.
Jestli čekáš na ně, tak tomu nerozumíš.
Můžeš pozvat na oběd někoho, kdo ti nepřipadá zajímavý,
ale je to jedno, stejně tě to nějak pozitivně ovlivní.
Ta osoba totiž představuje lidstvo, symbolicky.
To je střední úroveň. A ta nejvyšší je tvůj vztah k tobě.
TY SÁM
Jednoduše řečeno, musíš navázat vztah se svým nevědomím,
protože nikdo neví, co je v jeho nevědomí, dokud ho neaktivujeme.
A fíglem je psaní.
Je to kouzelná věc.
Svůj vztah k sobě posílíš psaním.
Někteří řeknou: „Psaním o čem?
Nejsem zajímavý. Neumím psát.“ Na tom ale nezáleží.
Když začneš psát, je to jako zrcadlo.
Odráží to to, co se děje ve tvém nevědomí,
když budeš psát stylem deníku, vyjdou na povrch věci,
o kterých jsi nevěděl, že víš.
To jsou tři úrovně životní síly.
Když jsi ztracený, nesnaž se to vyřešit.
Nech to být a zapracuj na své životní síle.
Důležitá je vášeň.
Zvyš svou životní sílu,
abys zjistil, co je skutečně tvou vášní.
Ale prvním krokem je najít vášeň ve spojení s vlastní životní silou.
A to zvládne každý.
Když splním tu pyramidu, všechno ostatní zapadne na místo?
Jo, všechno ostatní zapadne.
Jak jsi na tohle přišel?
Jednou jsem měl nadřízeného… Byl jsem hodně mladý.
Ještě jsem neměl vlastní praxi.
Probíral jsem s lidmi, co se jim stalo před 30 lety,
nebo co je příčinou jejich problému.
A odcházeli stejní, jako když přicházeli, cítili se na hovno a beznadějně.
Tak jsem se ho zeptal: „Nemůžeme udělat něco, aby se cítili lépe?
Aby něco cítili dřív?“
A ten chlap mi řekl…
„To se neopovažuj.“
Bylo to jako někdo, kdo vůbec nechápal lidský stav.
Řekl jsem mu: „Počkat, musíme udělat něco hned.“
Nemusí to vyřešit všechny jejich problémy,
ale musíte jim dodat pocit, že se dokážou změnit hned.
Nechtěl jsem, aby odcházeli s prázdnou.
Nebál ses někdy, že touto strategií jsi je nasměroval špatně?
Ne.
V tomhle ohledu vždycky říkám,
že jsem obyčejný člověk, nijak zvláštní, až na tohle.
Soustředím se na tebe a vše ostatní vytěsním.
Už v dětství za mnou chodili lidé a svěřovali se mi.
Byl jsem malý kluk, deset let, a přišel za mnou dospělý člověk.
Většinu jsem ani neznal a oni mi vylili své srdce.
Kdo ví, odkud to mám.
Do pěti jsem bydlel v Bronxu. Pak jsme se přestěhovali na Manhattan.
Kam na Manhattan?
Nejdřív na 78. a Broadway. 215 West 78th Street.
Obyčejná rodina střední třídy.
Můj otec byl hodný chlap.
Byl hlasitý, umíněný.
Rád bavil.
Kdyby to bylo na něm, zval by si návštěvy každý večer,
a ona to nesnášela.
Matka mi řekla, že za krásného, slunného dne v Bronxu,
kdy si na ulici hraje plno dětí,
její nejoblíbenější činnost prý byla zůstat doma a číst si knihu.
Vyzařovalo z ní: „Neotravuj mě. Nech mě být.
Chci se ztratit v téhle knize, protože život je moc bolestivý.
Nechci řešit život. Chci si číst tuhle knihu.“
Takže když máte dva takové lidi byly z toho problémy.
Kdy to bylo? V 50. letech?
Jo. to bylo nejspíš v roce 1956.
No… Kdy umřel?
- Jak se jmenoval tvůj bratr, který umřel? - Jmenoval se Eddie. Ten, co umřel.
Věděli to okamžitě.
Byl to jistý druh nádoru, který má nějakou vyrážku.
Doktor mi o několik let později řekl,
že hned, co vešel do místnosti, věděl, o co jde.
Ale rodiče nám to neřekli. A to byla chyba.
Kolik ti bylo, když umřel? Devět?
Jo, bylo mi devět.
A jemu byly tři?
Jo, tři roky.
Šel jsem do koupelny
a položil jsem jednu nohu na záchodovou místu,
jako bych byl nějaký středověký rytíř,
a mluvil jsem k Bohu a řekl mu:
„Když ho necháš žít, budu v tebe věřit.“
„Pokud ne, tak ne.“ To jsem pak musel překonat.
Kdykoli jsem v New Yorku a jdu kolem té budovy,
zastavím se na místě, kde jsme stáli, když za námi přišel táta.
Máma vystoupila z taxíku,
odešla rovnou do budovy a výtahem vyjela nahoru.
Ani se na nás nepodívala.
Nahoře jsem se jí zeptal: „Můžu zpátky do školy?“
Ona mi řekla, že si můžu dělat, co chci.
Tak jsem šel.
A to bylo asi součástí mého popírání.
Všichni jednali rychle a nepřiznávali si, co se skutečně děje.
Všichni horlivě popírali, co se děje.
To byla část X. Tu jsem měl v hlavě, ještě než jsem tomuhle všemu rozuměl.
ČÁST X
Část X je důležitá pro pochopení toho, jak tvoje nástroje fungují,
takže bych to chtěl probrat.
Když nastane nějaká nepříjemnost,
je to pro tebe příležitost…
V tu chvíli budeš čelit části X přímo.
Část X je tvoje kritická část,
tvoje antisociální část.
Je to neviditelná síla,
která ti chce zabránit ve změně nebo posunu kupředu.
Chce zastavit tvůj vývoj.
Chce překážet tvému potenciálu.
Chce ti to posrat.
Takže část X je vlastně padouch
v životním příběhu člověka.
A právě nástroje může hrdina na cestě použít k boji s tímto padouchem.
Ano. Část X je hlas nemožnosti.
Cokoli si myslíš, že musíš udělat, řekne ti, že je to nemožné.
„Vzdej to.“
Dává ti velmi konkrétní soupis toho, kdo jsi a čeho jsi schopný.
A vytváří to v lidech ty nejniternější obavy.
Co říká část X tobě?
Že jenom mrhám časem.
Že jsem tohle všechno vymyslel,
a jsem si jistý, že je to skvělé, ale nikdy…
nikdy se to nerozšíří dostatečně daleko.
Jak se lidé mohou své části X zbavit?
Nemůžou.
Můžeš ji dočasně porazit, ale vždycky se bude vracet.
Proto existují tři aspekty reality, kterým se nikdo nevyhne.
Bolest, nejistota
a neustálá práce.
To jsou věci, s kterými musíš prostě žít.
Kdyby to šlo a mohl ses části X zbavit nadobro,
neexistoval by pak vývoj.
Takže kdyby tohle byl příběh, hlavní postava
potřebuje část X, potřebuje padoucha,
protože kdyby hlavní postava nemusela padoucha přemoct,
nebyl by příběh.
- Jo. - A žádný vývoj.
Žádná změna, žádná odvaha, žádná kuráž.
Potřebujeme negativitu části X, jinak se nikam neposuneme.
Přesně tak.
Neznamená to, že nemůžeš o něco usilovat nebo uspět.
Ale jestli chceš být šťastný… tohle tě šťastným neudělá.
Šťastným tě udělá ten proces.
Musíš se naučit milovat ten proces vypořádávání se s těmi třemi věcmi.
A k tomu jsou ty nástroje.
Když se objeví, identifikuješ to
a pak se s tím pomocí nástroje vypořádáš.
BOLEST, NEJISTOTA, PRÁCE
A když to někoho naučíš, můžou změnit celý svůj život.
Protože nejvyšší kreativní vyjádření pro lidskou bytost
je schopnost vytvořit něco nového tváří v tvář nepřízni osudu.
A čím větší je ta nepříjemnost, tím větší příležitost.
Zjištění, že zemřel, bylo… Jako bych objevil nový svět.
Pomyslel jsem si: „To se mi může stát? Jsem teprve dítě.“
To byl jeden z největších dopadů.
Kromě toho, že se rodiče zhroutili.
Nedokázali emočně fungovat jako rodiče.
Nezvládali to.
Myslíš…
Vyčítáš jim to?
Ne, nikdy jsem jim to nevyčítal.
Díky Bohu.
Jo.
Změnilo mi to život, protože vše mělo dvojí význam.
Když jsem šel hrát softball a měl jsme stanovený čas na večeři
a já jsem se vrátil o minutu později, přísahám, že o minutu, úplně šíleli.
Dětství skončilo.
Všechno bylo vážné a tys to nechtěl podělat.
Jeho smrt se stala obrovskou zátěží, kterou jsem si musel nést,
ale nikdo nepřiznal, že ta zátěž existuje.
Tohle nezapomenu.
Můj kamarád byl vážně zraněný.
Šel jsem za ním s tátou do nemocnice
a cestou zpátky se táta otočil a řekl mi:
„To je jediná profese.“
Že pokud se nestanu doktorem,
nebudu u něj vítaný.
„Mám tě rád, ale pokud nebudeš doktorem, tak si tě nikdy nebudu vážit.“
On i moje matka byli ateisté, takže se neměli o co opřít.
Byl to boj se smrtí, a kdybych se nepřidal,
celá rodina by se rozpadla.
Takže tvým úkolem bylo utěšit jejich nervy a úzkost.
Stal ses jejich terapeutem.
Přesně tak. Ano.
Takže neměli vůbec žádnou…
víru?
Jo. Neměli žádnou víru, o kterou by se mohli opřít.
Měli jen jednu věc, která mohla vést k víře,
a tou jsem byl já.
A to se pak předává dál.
A snažil jsem se.
Ale samozřejmě to bylo naprosté selhání.
Ale jednu věc jsem asi zvládl.
Stal jsem se doktorem.
Takže…
Takže z toho vzešlo aspoň něco konstruktivního.
Přijímat pacienty mi nejdřív připadalo vtipné.
Jen jsem změnil místo. Už jsem to dělal dávno.
A celkem mi to šlo, i když mi bylo 12.
Jo.
Budeme si dávat pár sezení týdně, kdy budu pacientem já?
Mohl bys mi odpovědět na víc otázek.
Nebo bys mi mohl odpovědět alespoň na jednu.
Mluvili jsme o mém bratrovi. Můžeme teď probrat tvého?
Muselo to v tobě vzbudit nějaké pocity.
No…
Ne, to rozebírat nebudeme.
Dobře.
Asi bych si měl dát pauzu. Kolik je… Sakra.
Jo.
Tohle bylo super.
Jsem vyšťavený.
Jo, říkal jsem ti, ať pokládáš lehčí otázky. Můžeš za to ty.
Chceš poznámky ke tvému režírování a hraní?
Nech si to na sezení.
ČTVRTEK 7:00, 11:00, 15:00, 19:00, 22:00
LÉKY
LÉČBY
PŘÍPRAVA NA UCLA
ZLO SE UKÁŽE SAMO
ROZDÍL MEZI ČÁSTI X A STÍNEM
NENÁVIST A NEPOCHOPENÍ
Co mu tak trvá?
Pozor, kam šlapeš.
Taky v tom hraješ?
- Jo. - Ty jo.
- Jak se máš? - Rád tě vidím.
Nejdřív použiju nástroj. Můžu?
Jo, samozřejmě.
Tak jo.
Mám pocit, že natáčet tenhle film je z mnoha důvodů velmi složité.
Jsi můj terapeut, a když mám s něčím problémy,
mluvil bych o nich právě s tebou.
Ale když mám takový pocit během natáčení tohohle filmu,
zaváhám a zastavím se,
protože tenhle film je o tobě.
Mám pocit, že musím předstírat, že všechno je skvělé,
i když není.
Já…
jsem ti na našich soukromých sezeních lhal,
jak to s filmem jde.
Takže…
jsem ti vlastně platil, abych ti lhal,
a tím pádem jsem se cítil jen osamělejší.
Snažím se zabrat ty ohromné myšlenky.
- Jo. - A…
A taky vyprávět příběh tvého života, ale cítím se zaseknutý.
Pořád se sám sebe ptám:
„Nebyl to pěkně debilní nápad,
aby pacient natočil film o svém terapeutovi?“
Směju se tomu.
Ale začal jsem přemýšlet, proč se schovávám
za dokonalostí?
Proč se schovávám za nějakou fasádou, místo abych se ti s tím svěřil?
Což mi přišlo jako jediná možná volba.
Jo.
Jak můžu točit film o zranitelnosti lidí a řešení jejich problémů,
ale sám nebýt zranitelný?
Není to fér.
Takže pokud mám být férový a upřímný,
tak bych měl uznat,
že už točíme dva roky
a pořád máme stejné oblečení, protože děláme, že je to jedno sezení,
ale jsou to roky a jsme na zeleném plátně.
Nejsme u tebe.
A dokonce mám na sobě teď paruku,
aby to vypadalo jako před osmi měsíci, kdy jsem měl tenhle sestřih,
ale teď mám…
oholenou hlavu. Já…
Já nevím.
Připadá mi to zvláštní a falešné.
Chci divákům, i tobě, ukázat proces výroby tohohle filmu,
aby neměli pocit, že jim v něčem lžeme.
A lžu tobě i všem ostatním v tom, jak skvěle to jde, a to je na nic.
Když budeme sledovat tuto scénu,
budou v tom věci, co jsme točili před osmi, čtrnácti měsíci.
Je těžké teď vědět, co je co.
Ale prostě jsem došel k závěru, že se ti s tím chci svěřit.
Je to podělaný?
Jediná možnost, jakou máš, je být upřímný.
Jestli chceš zůstat věrný mně a tomu, o co se tu snažíme,
tak si musíš dovolit to podělat.
Kdybys to zvládal dokonale, protiřečilo by to všemu, co tu děláme.
Takže mám radost, že…
Vlastně jsem to tušil, protože…
Zaprvé už točíme hodně dlouho.
Takže buď to bude ten nejlepší dokument, nebo ten nejhorší.
A nejspíš obojí.
Ale poslouchej mě, musí to být intimní,
a jakmile to začne být intimní, nevíš, co se může stát.
Pokud jsem tě něco naučil, tak vidíš, že se tomu nemusíš vyhýbat.
Selhání by bylo, kdybys to zavrhl a nevyužil to k tomu jít více do hloubky.
Hnacím motorem celé téhle věci je tvoje zranitelnost.
O tom není pochyb.
Když tomu zůstaneme věrní a ty budeš upřímný,
nemůže to dopadnout špatně…
Ale tenhle film je o tobě.
Ne, vůbec ne.
Pro mě je to jen další věc.
Můj život na tom nezávisí.
Tvůj život… Fajn, tvůj na tom možná závisí.
Dělám si srandu.
Já to mám v hlavě nastavené tak, že chci vášnivě a upřímně
mluvit o dvou věcech.
O mém vztahu s tebou
a o skutečné síle těchto nástrojů.
Tak jak mám jít hlouběji? Jak mám…
Je jen jeden způsob.
Ty.
Pokud chceš pokročit dál,
nemůžeš toho dosáhnout, aniž bys byl zranitelný.
A to proto, že každý potřebuje pomoc v pokroku.
Selhání, slabost, zranitelnost jsou jako…
Jsou pojítko. Spojují tě se zbytkem světa.
Protože tímhle dáváš světu signál:
„Potřebuju tě, protože sám tohle nezvládnu.“
Jo, to dává smysl.
Myslím, že by bylo fajn…
Možná bych ti měl kousky filmu ukázat
a pak můžeme společně vymyslet, jak ho chceme dokončit.
Abychom v tom byli společně, jestli ti to nevadí?
Jo, vlastně jsem dojat.
A upřímně se mi i ulevilo.
Takže jo, bylo by to super. Bude to jako takový experiment.
Jo. Tak jo, super.
Jdu od toho.
Mám tě rád.
Střih.
Vy jste to natáčeli?
Proč myslíš, že o tobě natáčím film?
Asi kvůli mým myšlenkám.
Moje myšlenky na tebe měly nějaký vliv
a asi je chceš představit i ostatním lidem.
Dáš si se mnou drogy na Parkinsona?
Toho jsem nechal už dávno.
Museli jsme na zeleném plátně udělat tvou falešnou kancelář,
aby to vypadalo, že jsme celou dobu tady.
Je to hezčí než ta opravdová.
Jo. Část X. A když film sleduješ…
- Pohled na… - Na to nemáme pojištění.
Strhli jsme náplast.
Řekl jsem ti, jak to vidím a jaká je pravda.
Co teď?
Já myslím, že musíme zůstat hodně při zemi,
ale zároveň se natahovat ke hvězdám.
Nejsem si jistý, jak udělat obojí najednou.
Ale cokoli, co je skutečné a hluboké,
musí mít obojí, protože je to vibrační věc.
Dva lidé vytvoří pole.
To je neviditelné, ale to je ta síla, která ve vesmíru věci umožňuje.
To vidíš ve svých osobních vztazích.
Vidíš to na věcech, které se dějí v globálním měřítku.
A my se tímhle odevzdáváme něčemu, co nemůžeme úplně pochopit.
Ale ať už je tam nahoře cokoli,
chce to mít spojení se všemi.
Ta hanba a stud je vlastně lepidlo, které drží vesmír pohromadě.
Taková zkušenost tě nutí najít spojení s někým jiným.
Nic nebude dokonalé.
Z filmového či uměleckého hlediska nemusí něco vyjít,
ale z té nemožnosti zase něco vzejde.
A tohle jsou moje skutečné vlasy.
Co? Co se děje?
Musíš si říct: „Teď udělám, co bude v mých silách,
pak půjdu dál a opět do toho dám všechno.“
Zní to banálně a povrchně, ale věř mi, že není.
Takže tím chceš říct,
že čím horší to bude, tím líp jsme si vedli?
- Ano. - Super.
Nefunguje to tak snad v Hollywoodu?
To jsem si myslel.
Tak budeme prostě pokračovat.
ŠŇŮRA PEREL
Když máš nástroje, můžeme to zachránit.
Takže musíme pokračovat.
Pokračovat.
Zní to blbě. Není to moc zjednodušené?
Je, ale chceme tím říct: „Já jsem ten, kdo navleče další perlu.“
To je vše. Nic víc.
Tomu se říká šňůra perel.
A to je asi nejdůležitější věc, motivačně, kterou se můžeš naučit.
Nakreslíš si šňůru perel.
Je to čára, pak kroužek, čára a zase kroužek.
Každý z těch kroužků se rovná jedné události.
Ale pozor.
Každá ta událost má stejnou hodnotu.
Je to otázka identity. „Kdo jsem?
Nejsem skvělý, nejsem hrozný. Nechci se na sebe dívat.“
Dívám se na sebe jen s ohledem na své zvyky, jak jednám.
Ať už jde o selhání, nebo ohromný úspěch, tak jako tak,
budu pokračovat.
Já jsem ten, kdo navleče další perlu. Toť vše.
Takže i vstávání ráno z postele je šňůrou perel.
Jen to, že vstaneš a uděláš, co ten den udělat musíš,
a nehledíš na to, jak velkou snahu to vyžadovalo.
Vše má stejnou hodnotu.
Skvělá věc na tobě, i když jsi blbec, je, že se nikdy nevzdáváš.
To jsi ty. Máš rád nejistotu.
Na našem první sezení jsi řekl,
že pravé sebevědomí tkví v umění žít v nejistotě.
A v posunu kupředu.
Nevyhrává ten, kdo se vždy rozhodne nejlíp, nebo vypadá nejlíp.
Vyhrává ten, kdo se tomu cyklu podřídí.
Kdo je ochotný zariskovat,
bude interagovat s určitou mírou víry a pak nést následky.
Pokud budou následky špatné, musíš to celé zopakovat.
Lepší to nebude.
Teď poslouchej.
V každém z těch kroužků je menší tmavý kruh,
ten mnohem menší a tmavší kruh je hovínko.
Je to sice vtipné, ale říká to, že každá vynaložená snaha…
Třeba teď, když natáčíme ten film.
Ať už bude výsledek jakýkoli, nebude to dokonalé. Bude v tom hovínko.
Nevím, jestli je to dobré, nebo ne, takže se tím nemusím zabývat.
Musím se zabývat posunem a navlečením dalšího korálku.
Moje životní filozofie je opakem tohohle.
Takže místo hovínka uprostřed perly,
mám perlu kolem každého hovna.
Když se stane něco špatného, můžu se z toho poučit
a vzít si z toho něco dobrého.
To je skvělé. To ti ukradnu.
Tak to tě zažaluju.
Miluju tě. To je fuk.
Tak se uvidíme u soudu.
Jestli ten film skončí desetiletým, hořkým soudním sporem mezi námi dvěma…
Je to intimní. Super.
Když jsem tě poznal a začal s naším procesem,
bylo to ze zoufalství stát se šťastnějším.
Je těžké to říct, ale neměl jsem žádné zdravé sebevědomí.
Jo.
Vyrůstat s nadváhou
bylo něco, co nezní jako nějaký ohromný problém,
jako že jsem chudáček, nebo tak,
ale pokud jde o mě,
tak mě to hodně poznamenalo.
Vysvětlil jsi mi myšlenku stínu.
Je to verze tebe, kterou chceš před světem skrýt nejvíc.
A tohle jsem si ten den představil. Sebe ve 14 letech.
Když jsem tě poznal, bylo mi asi 33.
Byl jsem neuvěřitelně úspěšný,
fyzicky jsem byl ve skvělé kondici.
To všechno mělo tuto představu mě učinit neexistující.
Ale ty jsi mi vysvětlil, že takhle se vidím,
a nepřiznával jsem si to,
protože jsem se tolik styděl za to, že tohle jsem byl.
Myslel jsem, že když budu úspěšný, už tohle nikdo neuvidí.
Ale když už jsem byl, lidi o tom mluvili ještě víc,
a to bolelo.
A pořád jsem se cítil jako tenhle člověk
a to ve mě pořád je a někdy se to dostává napovrch.
Takže ve své podstatě jsem pořád ten nemilovaný člověk,
ale pracuju na tom, abych se přiblížil
nejen přijetí, ale…
- Že je skvělé být tímhle člověkem. - Jo.
Ale pořád je to těžké.
Bude to těžké po zbytek života.
STÍN
Každý má stín.
Každého stín je trochu jiný,
ale na druhou stranu jsou všechny stíny i stejné,
protože je to část, za kterou se stydíš nejvíc.
Nejdřív musíš svůj stín najít.
Musíš tu věc vidět, aby ses na ni mohl soustředit
a naučil se s ní pracovat.
Potřebuješ vizualizaci.
Tak zavři oči.
Teď si představ okamžik ve svém životě,
kdy ses cítil méněcenný, v rozpacích, odmítnutý, zoufalý,
za který se stydíš.
Je to tvoje část, kterou si přeješ, abys nebyl,
ale jsi a hlavně se jí nemůžeš zbavit.
TY
STÍN
Pro mě je to čtrnáctiletý kluk s nadváhou a akné,
který si připadá ve světě nechtěný.
Otázkou je, co s tím obrázkem uděláš v přítomnosti.
Je to něco z minulosti, že?
Promluv si se svým stínem a zeptej se ho, co k tobě cítí?
Co jsi s ním dělal, jak ses k němu choval.
A uvidíš, co odpoví.
POSLOUCHEJ SVŮJ STÍN
Říká: „Popírals mou existenci
a styděl ses, že vůbec existuju.“
Zeptej se ho, jak se kvůli tomu cítí.
Neuvěřitelně zraněný, naštvaný a rozrušený.
Teď pozorně poslouchej.
Stín potřebuje pozornost,
ale nepotřebuje pozornost od světa.
Nepotřebuje Oscara.
Jedinou pozornost, kterou tvůj stín vyžaduje, je ta tvoje.
Chci, aby ses svého stínu zeptal, co můžeš udělat,
abys odčinil to, žes mu tak dlouho pozornost nevěnoval.
Říká, že ho mám zahrnout do svého života,
mám ho s ním sdílet a oslavovat ho.
A být na sebe hrdý.
Ať už za společenských, pracovních, nebo milostných okolností,
kdy si tu svou část nepřiznáváme,
nejenže je v pořádku, že existuje, je naši krásnou součástí.
Tak jo. Otevři oči.
Tohle je nástroj, který tvůj vztah se stínem zlepší.
Je to dobré pro stydlivost.
Je dobré, když musíš dělat prezentaci
Nebo i když musíš konfrontovat partnera. To je fuk.
Nebo když jdeš na rande.
Cokoli, kde je v sázce hodně, kde je velký tlak,
nebo kdy se cítíš, že musíš být svou „nejlepší verzí“.
Jo. Naším cílem není podat dobrý výkon.
Naším cílem je použít tento nástroj a tolerovat, cokoli se stane.
Jo, protože když budu spokojený se svým skutečným já,
pak mě názory ostatních ovlivní mnohem méně.
Abychom se chápali, nejde tu o vzhled, jestli vypadáš dobře, nebo špatně.
Záleží na tom, si svůj stín neustále uvědomovat.
Když si ho nebudeš vážit, nebo spíš mu věnovat pozornost,
donutí tě dělat destruktivní věci.
Takže je to nástroj, který ti pomůže v daném okamžiku,
ale zároveň je to filozofie: „Kam jako člověk směřuju?“
A synchronizace s tvým stínem ti přinese pocit celistvosti.
Celistvost, že nic nepotřebuju.
„Jsem celý takový, jaký jsem.“ A to je osvobozující.
Jejda. Promiň.
Nekopej můj stín, prosím.
Výborně. Omlouvám se.
Ublížil ti?
Ublížil ti ten divný muž?
- Mám ho rád, musím se o něj starat. - Můžeš jít se mnou.
Poznal jsem tě před pěti lety a tehdy jsem neměl žádnou sebedůvěru.
- Neinvestoval jsem do sebe. - Jo.
A nevěděl, jak se mít rád.
Jen jsem se snažil dosáhnout něčeho,
čemu ty říkáš momentka.
Přesně tak.
Také se tomu říká říše iluzí.
Opět je to typická část X.
Znamená to, že hledáš něco dokonalého.
Může to být dokonalá žena,
dokonalé množství peněz, dokonalý film.
To je jedno. Ať je to cokoli, neexistuje to.
Je to jen představa ve tvé mysli. Zamysli se nad tímhle.
Jaká je povaha té momentky?
Není pohyblivá, že? Je statická.
A nemá hloubku.
Ale ty sis udělal tuhle momentku
a zmrzačil ses ní.
Fantazíruješ.
Lidi si říkají, že když se dostanou do toho dokonalého světa,
bude to kouzelné.
Ale nesmíš zapomínat,
že realita má tři aspekty.
Bolest nikdy nezmizí. Nejistota nikdy nezmizí.
A ani neustále práci neunikneme.
Takhle žije prostě každý.
Než jsem tě poznal, byl jsem šíleně nejistý kluk,
který si myslel, že úspěch a ceny mě oprostí od bolesti.
Tak jsem tvrdě makal, abych dosáhl té momentky,
a díky privilegiu a štěstí
jsem se do té momentky dostal relativně brzo,
a když to ale žádnou bolest nevyléčilo,
dostalo mě to do hluboké deprese.
Ano.
A v tu dobu se i média
dost brutálně navážela do mé váhy.
Byl jsem snadná kořist, aby…
trefili mé citlivé místo.
Byl jsem pak defenzivní.
Jako bych jen čekal, kdy mi někdo řekne něco hnusného.
A byl jsem tak naštvaný.
A kvůli tomu jsem neměl pocit,
že bych se někdy mohl přestat vnímat negativně,
a styděl jsem se za svůj stín.
A teprve nedávno, až po třicítce, když jsem potkal tebe,
jsem se naučil podniknout kroky, abych to vytěsnil
a vytvořil si na sebe vlastní názor.
Dává to smysl?
Co?
Hele… Co to žvýkáš?
Jo.
Točíme tu film.
Tos mi měl říct, než jsi mě pozval.
On si tu jí čokoládu! Nechceš si vyřídit i hovory?
Nejdřív to dokončíme.
Jen se podívám na své poznámky.
To je…
Jen jsem tam napsal, jak jsem ti ojel matku. To vyškrtni.
Ironie toho vtipu, žes mi ojel mámu, je v tom, že sem moje máma zítra přijde,
takže budeme mít sezení všichni dohromady.
- Nekecej. - Myslím to vážně.
Tak jí neříkej…
Ne, řeknu jí to.
- Tak jo. - Ahoj.
- Ta barva vám sluší.
- Děkuji. - Jo, sluší ti to.
Děkuji.
To je moje máma, Sharon.
- Já jsem Phil. - Ahoj.
Těší mě.
Nápodobně.
Jo, já nevím.
Přemýšlel jsem o své první zkušenosti s terapií.
Byli jsme u výživového poradce
a tolik jsme se hádali, že nám řekl:
„Měli byste jít na terapii.“
Doktor řekl, že bych měl shodit.
A ty jako máma sis myslela, že bys měla doktora poslouchat,
a proto jsme tam šli.
Upřímně jsem nepotřebovala, aby mi to říkal.
Taky jsem si myslela, že bys měl trochu shodit.
A nechci zabíhat do minulosti, ale někdy to jinak nejde,
protože moje matka byla extrémně malá a moje sestra taky,
takže mně vždy říkali, že jsem velká po tátovi.
„Ty jsi ta větší. Musíš shodit.“
A to ve mně vyvolalo asi takovou úzkost,
že když jsem tak nevypadala, nebo tak nevypadaly mé děti,
místo abych přemýšlela, co dělám,
tak jsem prostě dělala to, co jsem považovala za správné.
Jo, nesnažím se na tebe útočit.
Vidělas, že mám nadváhu,
já to věděl, doktor to vědět,
a společnost má vlastní pojetí toho, proč je to špatné.
Takže jsem si říkal, že nejsem dobrý.
„Jsem špatný.
Nevypadám pro svět správně.“
A ty musíš být ten člověk,
který se to snaží napravit, ať už je důvod jakýkoli.
Jo.
Okamžitě tě to postavilo do sporné pozice.
Jako že ty jsi ten člověk, který…
mě nepřijímá.
A z toho jsem si vzal, že ženám se nebude líbit, jak vypadám.
Nevyčítám ti to,
protože teď už chápu, a chápu to už nějakou dobu,
jak moc ses cítila jako já ve své rodině.
Jen jsem ti chtěl říct, jak to ovlivnilo můj život.
Protože pro mě je snazší
vést takové konverzace prostě v takovéhle formě.
Díky, Jonahu. Vážím si toho.
Chci ti poděkovat, protože tohle jsi mi nikdy neřekl,
že bys to vnímal tak, že tě ženy nebudou kvůli vzhledu chtít,
to mě nikdy nenapadlo.
Snažila jsem se to jen napravit,
aniž bych přemýšlela nad tím, jak to ovlivní tebe.
Aby bylo jasno, není to takové, nebo makové.
A to tu nejde.
Ať už je minulost jakkoli jasná,
otázkou je, co se mezi vámi děje teď
a co potřebuješ.
- Přemýšlelas o tom někdy? - Jo, někdy.
Můžeš nám o tom říct?
- Můžeš být upřímná. - Já vím. Přemýšlím.
Chtěla bych trochu víc konzistence.
Někdy mám pocit, že za mnou Jonah přijde,
jen když mě potřebuje, ale jsem jeho matka.
A když je šťastný, je to jako bych neexistovala.
Nemyslí na mě, nejsem relevantní. Nevím.
Ráda s Jonahem trávím čas,
protože máme skutečný vztah.
Zažili jsme toho hodně a to náš vztah prohloubilo,
ale někdy jsem nervózní.
Když si myslím, že se mu nebude líbit, co řeknu, nebo…
Je těžké to popsat.
Zkus to.
Snažím se.
Někdy nejsem úplně sama sebou,
protože nechci, aby si o mě něco myslel.
Věděls to?
Nevěděl.
Ale někdy nereaguju dobře,
když mám pocit, že neposloucháš ostatní
a strháváš pozornost na sebe.
Jo, já vím.
Ale myslím, že je fajn slyšet, co bych mohl dělat lépe,
jak bych mohl zlepšit náš vztah,
hlavně v tomhle prostředí, protože nebudu defenzivní.
- Protože je tu někdo třetí? - Jo.
Když už jsme u toho, Phil se o něčem včera zmínil.
Prý jste spolu něco měli.
- Co ty na to? - Vtipkuje.
Ne, řekl to. Máme to na kameře.
Na to by nezapomněl, věř mi.
A máš to.
- Máš to. - Ty vole.
Teď bychom to asi měli zabalit.
- Asi je načase. - Tak jo.
Ještě jedna věc. To nebude vtip.
Promluvil sis… Ne úplně stejně,
ale promluvil sis někdy takhle otevřeně se svou mámou ty?
Ne, ani zdaleka.
Kdyby tu ještě byla, chtěl bys?
Teď? Jo.
Jo.
Moje matka byla jako z jiné planety.
Její otec byl psychopat.
Mlátil svoji ženu a i to nejmladší dítě,
ale mé matky se nikdy nedotkl, a to bylo pro ni nejhorší mučení.
Takže když jí bylo osm, nebo devět,
úplně s ním přestala mluvit.
V roce 1932, kdy vrcholila hospodářská krize, se sebral a odešel.
Nic neřekl, neřekl jim, že odchází.
Uprostřed noci prostě zmizel. Byl pryč.
O 40 let později se pokusil mou matku kontaktovat,
ale máma byla tvrdá, myslím, že mu ani neodpověděla.
Z pochopitelných důvodů měla na muže určitý názor.
Každý večer u večeře pronášela tirádu o mužích.
„Muži jsou tohle a tamto.“ Nemohl jsem nesouhlasit.
Chudák otec ji musel podporovat.
- Co dělal? - Říkal: „Jo, má pravdu.
Muži jsou hrozní.“
Až tak ve 13, nebo 14 mi došlo, že jsem taky muž.
Nedostala se přes to ani po 50 letech.
- Ne. - Zasekla se v bludišti.
Byla tam zaseknutá tak 40, 50 let.
BLUDIŠTĚ
Bludiště vždycky zahrnuje další lidi.
Je to výrobek části X,
protože část X chce férovost.
Klasickým příkladem je, když někdo myslí a mluví jen o jiné osobě.
Říkáš si,
že se posuneš dál, až odčiní to, že na tebe křičeli, podvedli tě…
To je jedno.
Máš pocit, že se zachovali špatně, a touha po spravedlnosti ti zastaví život.
TVŮJ ŽIVOT
Čas je prchavý, nemáme na takové sračky čas.
BLUDIŠTĚ
POHYB VPŘED UVĚZNĚNÍ V MINULOSTI
Mám pocit, že jsem v bludišti strávil celý život.
Měl jsem pocit, že se mi nic nevrací, a to jsem považoval za nespravedlivé.
Promarněné hodiny, dny, měsíce, roky mého života, které zpátky nedostanu.
Jak se mohla z bludiště dostat ona?
Jde o to, že každý člověk by chtěl, co si zaslouží.
Chce všechno férové. Chce všechno v rovnováze.
Ale od nich to nedostaneš.
Pocit, že je všechno fér,
že všechno je v rovnováze,
získáš z uspokojení z tohohle samotného cvičení.
A to je aktivní láska.
AKTIVNÍ LÁSKA
Zavři oči
a představ si, že jsi obklopený vesmírem, který tvoří jen láska.
Vím, že to zní šíleně, ale drž hubu a dělej, co ti říkám.
Neodsuzuj to předem a zkus to.
Zkusím to popsat.
Je to svět, který překypuje láskyplnou energií.
Prociť, jak přijímáš lásku z celého vesmíru,
a něžně, ale pevně, ji umisť do svého srdce.
V tu chvíli jsi hlavním velitelem lásky v celém vesmíru.
A teď si představ toho, na koho jsi naštvaný,
koho nenávidíš a kým opovrhuješ,
a všechnu tu lásku, co jsi nashromáždil, pošli
té druhé osobě.
Nedrž se zpátky. Dej jí všechno.
Cítíš… nejen vidíš…
Cítíš, jak tvoje láska proniká do těla té druhé osoby.
To je důležité.
Na okamžik splynete v jedno.
V tu chvíli máš pocit, že pokud s tím hajzlem dokážeš splynout,
tak to dokážeš s každým.
A v tom spočívá to hrdinství, až mistrovské ovládání.
Můžeš se ptát: „Chceš, ať miluju někoho, koho nenávidím?“
Není to způsob, jak někomu odpustit. Není to pro tu druhou osobu.
Ale aby ses ty cítil celý a osvobozený z bludiště.
Pak můžeš jít dál.
Chceš mít pravdu, nebo chceš něco vytvořit?
To je základ.
Život je o pohybu vpřed.
Jestli chceš mrhat časem hrami, můžeš,
ale ty hodiny a dny už ti nikdo nevrátí.
Když zestárla, stala se organizátorkou komunity,
a byla úžasná.
Kdyby ses jí zeptal na práci,
řekla by: „Pořádám bojkot nájmů. To je to, čím se živím.“
Nikoho se nebála.
I když starosta New Yorku viděl mou matku, řekl: „Počkat.
Nebudu v tom vyjednávání pokračovat, dokud Rosalie Stutzová neodejde.“
A museli ji donutit odejít. Strašně se jí bál.
Udělala ze své tragédie s muži superschopnost se jich nebát
a konat dobro.
Jo.
A jak to asi ovlivnilo tebe,
když tvoje máma muže nesnášela a ty jsi muž?
Cítím, že všichni čekají na odpověď,
ale nevím, jestli ji přesně znám.
Jedno vím ale jistě.
Ve společnosti žen jsem nejistý. To je jasná věc.
Jako by ve mně neexistoval způsob,
jak bych se vedle ženy mohl cítit bezpečně.
To je asi nejvýstižnější.
Myslíš, že je to proto, že tě tvoje máma tak ponižovala,
a tak jsi neviděl, jak by ses mohl s ženou cítit bezpečně?
Jo. Ani to nebylo na mém seznamu očekávání.
Chovala se ke mně tak, že nemám právo něco vůbec dělat.
Trochu jsem to překonal, ale ne…
Nepřekonal jsem to emocionálně, spíš jako jen chováním.
Myslíš, že kvůli tomu je pro tebe celkově těžké věřit ženám?
Ne… No, to je… Teď?
Teď už to není problém.
Ale určitě bych teď byl mnohem lepší partner než před roky.
Ale to je nízká laťka.
Hodně nízká.
A jak to máš s milostnými vztahy?
Jako jestli nějaký mám?
Jo, máš někoho?
Ne, nemám.
Překonal jsi někdy tu zeď, kterou vytvořila tvá matka,
a sblížil ses se ženou, i když ses toho bál?
Řekl bych,
jo, jednou.
Ale z různých důvodů to tu nemůžu rozebírat.
Bylo to dávno? Nebo to bylo v nedávné době?
Táhne se to už 40 let.
I když to zní šíleně.
A co brání tomu, aby to bylo stálé?
Řeknu to obecně.
Má jiné rodinné záležitosti…
A ty ji táhnou úplně jiným směrem.
A taky moje zdraví.
Mám…
Když jsem zjistil, že mám Parkinsona, mělo to na mě dvojí efekt.
Je to zvláštní. Dneska se skoro…
- Ty jo, to je dobrý. - Jo, vůbec se netřeseš.
Nechtěl bys mě sledovat? Vypadá to, že mi pomáháš.
Měl bys volno.
Jen bys se mnou musel být každý den tak do osmi, pak můžeš jít…
Nedělej z toho teď komedii.
- Neodbíhej od tématu. - Díky.
- Vím, o co se snažíš. - Díky.
Takže ta nemoc a její rodinné záležitosti.
Jo.
Nemůžu si představit, jaké to je mít Parkinsona,
ale nenapadlo tě, že je to někdy jen výmluva,
proč se nějak nerozhodnout, když by to bylo emočně děsivé?
Jo, stoprocentně.
Myslím, že ta moje šílená část…
Vezme cokoli, co se děje, a využije to k dokázání svého.
Ale to je tvoje část X, která ti brání udělat rozhodnutí.
Jo.
Myslím, že můj největší strach, pokud jde o milostné vztahy…
Zjišťuju, že jediný způsob,
jak mít fungující vztah, je být naprosto zranitelný.
Jo.
A lidi jsou podělaní, sami si často upíráme štěstí,
takže možná stojí za to tě popostrčit, abys o tom aspoň popřemýšlel.
To se ti rozhodně povedlo.
Ani ti nedokážu říct, kolik jsem za poslední tři minuty
musel potlačit vtipů.
Chápu to.
Mám stejnou nemoc, vyhýbat se emocím pomocí humoru.
Jo.
Můžu se na něco zeptat? Klidně mě můžeš poslat do prdele.
Jo.
Myslíš,
že jí zavoláš,
nebo budeš mít na ten vztah aspoň nějaký nový pohled?
Myslím, že jo.
Myslíš to vážně, nebo se mě snažíš jen uchlácholit?
Ne. Myslím…
Je to jako zdroj energie, který by mi mohl pomoct učinit rozhodnutí.
Jo, necítím k tobě nic než lásku.
Jen chci…
Chci, abys…
byl šťastný.
Jo, já vím.
To, co se mnou není typické, je moje nemoc.
Takže když o ní teď mluvím,
myslím, že podvědomě
jsem si spojoval ženu, tím myslím vztah, s uzdravením.
Ale Parkinson se nedá vyléčit.
Ano. To je pravda.
Ale většina lidí takhle nemocná není.
A já už jsem nemocný dlouho.
Vyrostl jsem na Manhattanu a často jsem chodil v noci ven.
Když mi bylo tak 21, chodili jsme ven co druhou noc.
Byl pátek a v nějakém baru v centru jsem měl potkat dvě dámy.
Řekl jsem, že tam do hodiny budu.
Zrovna jsem dřímal. Tak jsem zase usnul.
Chtěl jsem si ještě na 20 minut zdřímnout a pak jet taxíkem do centra.
Probudil jsem se v pondělí ráno.
A cítil jsem se strašně. Něco bylo vážně špatně.
Naprosté vyčerpání. Tak velké, že…
Řeknu to takhle.
Kdybych měl jít do čistírny, která byla naproti,
musel bych se zamyslet: „Tak jo, zvládnu to, nebo ne?
Mám na to sílu?“
Ale to jsem nebyl já. Vždycky jsem byl hyperaktivní.
Tak jsem šel k neurologovi.
Při první návštěvě mi řekl: „Máte cervikální stenózu,
okamžitě potřebujete operaci a máte i Parkinsonovu chorobu.“
Jak ses ten den cítil?
Tady vychází na povrch můj stín,
když uvidíš, jak vypadá moje písmo.
Proč?
Protože je to sotva čitelné.
Sám se na to nerad dívám.
A to mi to s rukama šlo.
Byl jsem dobrý v basketu, ve všem, byl jsem obratný.
Ale teď…
tohle mluví samo za sebe.
Ale jakmile pocítím ten strach,
snažím se si v tu chvíli představit svůj stín.
Vypadá kachekticky. Víš, co to znamená?
- Vyzáblý? - Jo.
- Tak můj stín teď vypadá.
Jako bych se měl rozpadnout.
Myslíš, že zdravotní problémy můžou vést k osamělejší existenci?
- Ano. - Proč?
Nějaký čas jsem se doslova bál jít ven.
Přemýšlíš někdy o dětech?
Jo, pořád, ale už je pozdě.
Teď už bych dítě nechtěl.
Proč ne?
Pořád jsem slabý.
Musím přemýšlet i nad tím, že se chci zvednout ze židle.
Bylo by tolik chvil,
kdy bych toho prostě nebyl schopný být součástí.
Nebyl by to dobrý nápad.
To je na nic.
Jo.
Ale kdyby se to nestalo,
nenašel bych tu poslední informaci, na které pracuju.
Pokaždé když spadnu a jsem zničený,
získám tím víc informací.
Díky Parkinsonu jsem si začal víc uvědomovat čas.
Můj smysl pro poslání, smysl pro to, co bych měl dělat,
je ve mně teď mnohem silnější.
Když to nedělám, začnu přemýšlet stylem: „Sakra, tohle se mi stalo.“
„To je otrava. Ztěžuje mi to život.“
A pak se sebe jenom lituješ.
Naprostá ztráta času.
Dostáváš se do toho stavu někdy? Že se lituješ?
Jo, hodně často,
ale rychle se z toho zase dostanu.
Při kompletování toho filmu
jsem pro představení nástrojů začal používat tvoje náčrty
a jsou trochu roztřesené.
Tak jsem se chtěl zeptat, jestli ti to nevadí, když to tam nechám?
To by bylo skvělé. Určitě to tam dej.
A jestli jsou roztřesené, ještě lepší.
Protože podstatou tohohle je, že ne vždy vyhrajeme
a určitě nemůžeme být dokonalí,
neovlivníme to,
ale máme nekonečnou vůli pokračovat kupředu.
A tohle ti to připomene.
Každá kartička má vlastně trochu jiný přístup ke stejnému cíli,
což je: „Hlupáku, podnikni něco, ať už se toho bojíš jakkoli.“
RADIKÁLNÍ PŘIJETÍ
To mi připomíná radikální přijetí, což je velká věc a hodně mi to pomohlo.
Přesně tak.
Každá událost má v sobě něco, z čeho se můžeš poučit.
Když se něco pokazí,
každý může říct:
„No, není to tak špatné. Zítra se z toho vzpamatuju.“
To nestačí.
Musíš si vytvořit odraz, abys z toho vymáčkl šťávu
Vymáčknutím šťávy myslím najít něco významného.
Snažit se najít stav, kdy to nebudeš brát negativně,
ale vycvičíš se říct: „Co s tím teď udělám?“
Musím si udělat pár kliků.
Je tu něco dost těžkého, co mě udrží?
- Chceš dělat kliky? - Jo, jinak ztuhnu.
Můžeš na tomhle, jestli chceš. Ty kliky.
Opatrně, Phile.
Nikdy jsem to nedělal před tolika lidmi.
Stačí udělat jen deset. Tohle je ideální.
Můžu si to vzít domů?
Nejdražší kliky…
Takže zaprvé, nemůžeš soudit.
Nemůžeš si říkat nic negativního.
Neznamená to, že jsi hloupý, nebo že to není negativní.
Nemůžeš se do toho ponořit. To je opak toho, o co se snažíme.
Zadruhé, samozřejmě se na tom musíš snažit najít něco pozitivního.
Fakt ti to jde.
Když jich děláš 100 denně, zesílíš.
- Děláš 100 denně? - Tak nějak.
Protože pokaždé, když ztuhnu, nemůžu se hýbat, jak bych měl.
Teď je to mnohem lepší. Protože pak se nemůžu hýbat.
Tak jsem přišel na tohle. Možná se to rozšíří, když to nevystřihneš.
Takže vymáčknutí šťávy z citronu znamená,
že nejenže teď máš vůli to udělat,
ale taky tomu věříš.
Že je v tom něco hodnotného.
A najednou pak začne být všechno smysluplnější.
Do světa smysluplnosti se nedostaneš skrz velké věci.
Ale skrz maličkosti.
Je mi líp.
- Jsem uvolněný. - Dělám to pro mámu.
Promiň.
Musíš všechny události brát jako hodnotné.
Když to dokážeš, tak se ocitneš v oblasti plné možností.
To je vše, co k tomu mám.
Teď jsi tomu zandal. To bylo úžasné.
To je jeden z nejlepších. Tvůj největší hit.
- Jo, to je. - Včera jsem to používal.
Jo? A jak to dopadlo?
Dostal jsem záchvat úzkosti a nemohl jsem spát.
A místo toho, abych se strachoval,
že se na další den dostatečně nevyspím,
použil jsem radikální přijetí, a dokázal jsem ten čas využít,
abych na dnešek vymyslel více věcí.
To jsi odvedl skvělou práci.
Tak to teď neposer.
Mluvil jsem už o Kainovi a Abelovi?
- Možná ne. - Chodils s nima na střední?
Vzpomínám si… Bylo mi asi devět.
Nebylo to jako dnes, kdy skočíš na letadlo. Byla to něco.
A nešlo nic vidět, bylo strašně zataženo.
Táta se mnou o tom mluvil a řekl:
„ Neboj se. Dostaneme se nahoru a tam bude slunečno.“
Nemohl jsem tomu uvěřit.
Pomyslel jsem si: „Zbláznil ses?“
Jak by tam mohlo být slunečno,
když nevidím nic jiného než husté mraky?
A vzpomínám si přesně na ten okamžik,
kdy skrz mraky prorazilo slunce a já byl v úžasu.
Jako by se celý model vesmíru najednou změnil, protože…
Důležité to bylo v tom, že už jsem realitu nesoudil dle toho,
co se se událo za posledních pět minut.
Slunce je vždy nahoře. A mrak je tady a blokuje ho.
Když jím nedokážeš prorazit, myslíš, že je to špatný den.
Že celý život je na nic.
ČÁST X ČERNÝ MRAK
Každá tvoje myšlenka ovlivňuje tvou náladu.
Každá bude buď pozitivní, nebo negativní.
Takže vděčný tok chce, aby sis vybíral ty pozitivní.
VDĚČNÝ TOK
Část X chce, aby si vybíral negativní, které tam vytvoří ten mrak,
takže neuvidíš slunce.
Zapomeneš, že tam vůbec je.
Otázkou pak je, jak tím mrakem pronikneš?
A odpovědí je vděčnost.
Dá ti pocit,
že nahoře je vždycky něco pozitivního, i když to momentálně nevidíš.
Ale potřebuješ systém. K tomu je ten nástroj.
Vděčný tok nepředstavuje věci, za které jsi vděčný.
Vděčný tok je proces vytváření těchto věcí.
Zavři oči.
Teď chci, abys řekl dvě, tři, maximálně čtyři věci,
za které jsi vděčný.
A čím menší věc, tím líp,
protože tě to donutí vděčnost koncentrovat.
Dělej to hezky pomalu. Musíš ten vděk procítit.
Jsem vděčný za své synovce.
Jsem vděčný za surfování.
Jsem vděčný…
za svého psa.
Jsem vděčný za tebe.
Dobře, pokračuj ve vyjmenovávání, ale nevyslovuj to nahlas.
Prostě vytvářej ten tok vděčnosti.
Dobře.
Teď měj pocit,
že vytvoříš další vděčnou myšlenku, ale neudělej to.
Zablokuj ji. Abys cítil jen tu sílu, která by tu vděčnou myšlenku vytvořila,
a čím víc bude sílit, tím víc tě pohltí.
To je vděčný tok. Výborně. Cítil jsi něco?
Cítil jsem, jako by se všechno…
zpomalilo.
A cítil jsem teplo.
Jako pocit útěchy.
To je dobře.
Klíčem je neříkat pořád dokola ty stejné věci, za které jsi vděčný.
Musíš u toho být kreativní.
Když budeš přemýšlet a hledat ty věci,
tak jen ten proces ti změní náladu.
Použiješ to hlavně, když nedokážeš své myšlenky ovládat.
Nejhorší je se s nimi hádat.
To by na tebe mělo strašný vliv
a nijak by ti to nepomohlo.
Vděčnost není ale jen to, že mám štěstí, že mi někdo pomohl a tak.
Vděčnost je stav, ve kterém chceš být co nejvíc,
protože tě spojuje… Je to stav, co pronikne skrz mrak.
A jakmile budeš nahoře, ocitneš se v jiném světě.
Část X ti říká, že bys neměl být vděčný,
a říká ti: „Jsi v prdeli.
Jsi oběť. Nedostals dost.
Proč bys byl vděčný za to, co nemáš?“
A to mluví ďábel. Klasická část X.
Moc s tebou o Parkinsonovi nemluvím.
Zajímalo by mě, z jaké části je to proto, že se bojím si přiznat
svůj vlastní strach z té nemoci.
Jo. Já bych ti poradil, abys předpokládal, že mě nejspíš podceňuješ,
protože já se každý den nějak přizpůsobuji,
a hodně z toho dost pomáhá.
Nevím. Jsem vtipný, ne?
To není věc, o které bych často přemýšlel.
Přemýšlím o budoucnosti,
ale největší strach mám z toho, že nestihnu udělat dost, než umřu.
Mám tolik…
To, o čem tu mluvíme, činí možná tak deset procent.
Jen zlomek.
Jo, myslím, že samotná smrt je…
Je to složité téma pro všechny.
Pokud jde o mě, tak já…
mám velký strach, že přijdu zejména o tebe.
Ne, že bych na to pořád myslel,
ale ty jsi člověk, za kterým si chodím pro životní rady,
a pro jakousi útěchu,
že vždycky existuje nějaká cesta, jak něco překonat.
A zároveň…
Při mé jediné ohromné zkušeností se smrtí,
ty jsi byl ten člověk, který mě přes to dostal.
Mluvíš o bratrovi?
Jo. Když před několika roky nečekaně zemřel…
A než jsme začali natáčet tenhle film, nevěděl jsem, žes taky přišel o bratra.
Mluvils o tom, kde jsi ten den byl.
- Jo. - Víš přesně, kde jsi byl.
Šel jsi ten den do školy a podobně.
Já jsem se velmi dlouho vzpomínkám na ten den vyhýbal.
A to ráno jsem přišel za tebou.
Byl to nejemotivnější den v mém životě.
Nikdy jsem nebyl víc rozrušený.
Vzpomínám si, žes mi ten den řekl: „Dej mi svůj telefon.“
A vyfotil jsi mě.
A…
já jsem se divil, proč jsi to udělal.
V životě je velmi vzácné, když můžeš něco zaznamenat
v tom nejsilnějším, nejdůležitějším okamžiku.
A pak se k tomu vrátit.
Ať už za týden, nebo za rok. To je jedno.
Máš tam… časovou mezeru.
A v té časové mezeře
zažíváš sílu uzdravování a zotavování.
Jo, neviděl jsem tu fotku
už čtyři roky.
Ale vytiskl jsem ji,
protože jsem ti ji chtěl ukázat a podívat se na ni.
- Neviděls ji čtyři roky? - Ne.
V dobrém slova smyslu,
Vypadám jako by ze mě všechno falešné opadlo.
- A ve tváři mám podivně klidný výraz. - Jo.
Což je tak bizarní.
Ale možná proto, že to zničilo…
všechno, na čem nezáleželo.
Zničilo to vše, co sis myslel, že potřebuješ, ale nepotřeboval.
To je fotka někoho, kdo si prošel peklem,
přežil to a je v pořádku,
a to velmi nedramatickým způsobem.
Je to fotka vítězství, i když to tak možná nevypadá.
ZPRACOVÁNÍ ZTRÁTY
Zpracování ztráty je nástroj, který ti umožňuje zpracovat ztrátu.
A většině lidí to moc nejde.
A nejsou v depresi a osamělí, pouze když zažijí ztrátu,
ale i před tím se strachují, že ztráta přijde.
Cílem je získat takzvanou schopnost nepřipoutanosti.
To znamená, že můžu o něco usilovat, ale nevadí, když to nedostanu.
Pořád to chci. Velmi o to usiluju,
ale je v pořádku to ztratit.
Nejdřív si představ něco, k čemu jsi až příliš připoutaný.
Může to byl člověk, práce, nějaká maličkost. To je fuk.
Ale něco, čeho by ses velmi nerad vzdal.
U čeho se bojíš, že když to necháš, stane se něco hrozného.
Máš to?
Tak jo.
Teď si představ, že tu věc popadneš.
Nevadí, pokud to není hmotná věc.
Jen si představ, že ji držíš,
ale přitom se držíš větve na stromě.
Je to děsivé. Bojíš se pustit.
Ale stejně se pustíš.
Když se pustíš, začneš padat.
Ale není to špatný pocit.
Překvapí tě, že ten pád je vlastně pomalý a něžný,
ale padáš.
A řekneš si: „Jsem ochotný ztratit všechno.“
A musíš si to potichu říct.
Ale hlavně musíš procítit ten záměr.
Jakmile to řekneš,
dopadneš na povrch slunce, který byl pod tebou,
a tvoje tělo shoří.
V tu chvíli jsi všechno ztratil,
protože nástrojem držení je tvoje fyzické tělo.
Když je tělo spálené,
jsi jen jeden paprsek slunce mezi mnoha ostatními.
Vyzařuješ do všech směrů
a vyzařuješ láskyplný, vřelý, plynulý pocit.
Pak se rozhlédneš,
a kolem sebe spatříš nekonečné množství dalších sluncí,
které jsou jako to tvé a také vyzařují všemi směry.
Pak uslyšíš, jak všechna slunce společně říkají:
„Jsme všude.“
Tomuhle se říká sluneční svět.
Můžeš jen dávat. Nemůžeš brát.
Nemůžeš nic chytit a ničeho se držet. Je to nemožné.
Teď můžeš otevřít oči.
Jaký je to pocit?
Skvělý.
- Řekneš k tomu ještě něco? - Jo.
Příliš se nepoutat je pro mě celkem snadné,
pokud jde o práci, identitu, nebo nějakou hádku,
to použitím nástrojů zvládám.
Ale pokud jde o milostné vztahy,
nebo o člena rodiny, kterého mám rád,
představa, že o ně přijdu…
S tím mám problém.
Přemýšlej o tom takhle. Nesnažíš se být k ničemu nepřipoutaný.
Snažíš se posunout směrem k nepřipoutanosti pokaždé,
co se ztráty bojíš.
Většina lidí
nebyla nikdy v životě ani na sekundu nepřipoutaná.
Takže i to, že se k tomu dokážou přiblížit, je nápomocné.
Jsi člověk, není to možné.
A nebylo by dobré, kdyby ses nepoutal vůbec.
To dává smysl.
Takže cílem není být zcela nepřipoutaný.
Je to usilování o to, aby ti ztráta jednoho člověka, místa, nebo věci
nevzala celou tvou existenci a tvůj pocit celistvosti.
Přesně tak.
Nechci nechávat nic ve stínu,
protože nechci, aby mě to pak užíralo.
A i když vyslovíš své obavy nebo bolest, tak tě to určitým způsobem osvobodí.
Používám zpracovaní ztráty a vážně to pomáhá.
Rád bych řekl, že mi ty nástroje pomáhají se od toho oprostit,
ale stejně každý den cítím bolest.
- Chápeš? - Jo.
Pořád mi brácha chybí.
Jo, a tak to bude dlouho.
Ale řeknu to takhle.
Smrt není trvalý stav.
Můžeš se smrti bát, to je v pořádku,
pokud po smrti něco cítíš.
A to je znovuzrození.
Myšlenka, že je možné se znovuzrodit z toho nejhoršího,
z té největší spodiny světa, nejhoršího zážitku,
a dokážeš něco cyklicky opět přivézt k životu.
To je nejblíže, co se člověk dostane k Bohu.
Jo, chápu. Je to realita, život jde prostě dál.
Ale seznam lidí, o které fakt nechci přijít, je krátký.
Taky o tebe nechci přijít.
Co mám dělat?
Měli bychom se vzít.
Chci předmanželskou smlouvu.
- Jo, tady něco mám. - To je super.
Tohle.
Jedna z věcí, kterou mi natáčení tohohle filmu dalo,
je, že dřív jsem si myslel, že lidi, ke kterým vzhlížím,
nemají problémy jako já.
Promiň.
To chápu.
Je to absurdní. Já vím. Je to fakt absurdní. Není to…
- Směješ se, protože je to absurdní. - Jo.
Jo. Je fajn, aby lidi viděli.
Ty jsi pro mě někdo, kdo tyto věci vytvořil,
a je důležité vědět, že lidé, ke kterým vzhlížíme,
nejsou osvobozeni od všech problémů, které máme my.
Taky pořád zápasíš s tím, že jsi člověk, stejně jako všichni ostatní.
Celé je to vlastně o tom, že nikdy nebudeš bez bolesti,
nejistoty a neustálé práce.
A je krásné vidět tvou zranitelnost,
to mi říká, že nikdy nebude nikdo, kdo všechno zvládá.
Jo.
To je tajemství života.
- Si myslím já. - Co?
Přijmout, že nikdy nezvládneš všechno. A ani nikdo jiný.
Šťastný budeš podle toho, jak to přijmeš
a co s tím uděláš.
Ale nejdřív to musíš přijmout, protože když ne,
budeš mít v hlavě věc, přes kterou já se dostanu,
nebo ji dokážu eliminovat, ale ty ne.
Tohle je skvělá chvíle.
Mohli byste tu takhle zůstat a já půjdu domů spát?
Až se ráno vrátím, chci, abyste byli úplně…
- Šlo by to? - Jo.
Jsi unavený?
- Jo, jsem trochu unavený. - Dobře, běž si lehnout.
Co vidíš, když zavřeš oči?
Vidím oceán.
A nádhernou pláž a vlny, které jsou…
Nejsou to velké vlny. Mají dokonalý tvar.
A teď mi omývají tělo.
Jsou teplé, nebo studené?
Teplé.
Víš, co moje máma říkala, když šel můj bratr do nemocnice?
Řekla: „Vešel tam jako dítě.“ Byly mu tři.
„Ale o tři měsíce později…“ Myslím, že zemřel za tři měsíce.
„…byl dospělý muž.“
Takže něco… Změnilo ho to.
Bylo mi z toho smutno, ale…
taky jsem byl v úžasu.
- Vidíš ho teď? - Co?
Vidíš ho teď?
Jo, není úplně…
Cítím, že je to můj bratr, ale je…
Jako by byl spíš ve tvém věku.
Říká,
že mě dostatečně včas před svou smrtí nevaroval.
Říká…
Že ho to netrápilo. Věděl to.
Nevím, jak by mi to…
mohl říct.
Možná. Já nevím.
Vím, že je to nemožné, ale mám pocit,
jako bych letěl.
Jaký je to pocit?
Skvělý.
Můžu si sednout?
Letíš vzduchem?
Doufám, že to přestane, až nohama…
Máš na to pojištění?
- Jo, chceš se posadit? - Jo.
Jo, posaď se. Jasně.
To je pěkný pokoj.
Páni.
Tohle je pro mě výzva každý den, vstát z postele.
Možná je to jen pokus získat nade mnou kontrolu, nebo…
Nejsem si jistý. Proč?
Ze všech těch důvodů.
- Má ti někdo podat léky? - Jo.
Líbí se mi to pozadí takhle,
protože spousta lidí má sny,
ve kterých objeví ve svém domě další ložnici,
někdy objeví něco obrovského.
A to ve světě snů znamená, že si začínáš více uvědomovat.
Tvůj pohled na vesmír se rozšiřuje.
Takže když mají lidi sny o místnosti v jejich domě, která tam není,
tak se jejich mysl rozšiřuje?
Jo.
To je šílenost.
…řeknu mu: „Dělej, co ti sakra říkám.
Prostě to udělej. A zaručuju, že se budeš cítit lépe.“
Počkej, mám nápad.
Tak mluv.
Jelikož začátek filmu už jsme natočili,
tohle by mohlo být na konec,
že bychom řekli,
proč jsem ten film nakonec natočil. Po tom, čím jsme si prošli.
To by šlo.
Zkus… jen rychle.
Zkus říct ten začátek a pak hned ten konec.
Točím tenhle film…
protože chci rozšířit terapii a nástroje, které jsem si tak osvojil,
mezi co nejvíce lidí to půjde skrze film.
Natočil jsem tenhle film,
protože miluju Phila,
protože miluju život, který díky těmto nástrojům mám.
A je jedno, co si lidé o tom filmu myslí,
záleží na tom, že jsme ho dokončili.
Společně.
Jo, cítím, že jsme si teď bližší než na začátku,
což je podle mě skvělé znamení.
A taky mám štěstí, když je mi 74.
Mám tě rád.
Já tebe taky.
Ale stejně bys mě nemusel zahrnovat tolika sračkama.
VĚNOVÁNO NAŠIM BRATRŮM
Když jsme před měsíci natáčeli,
zmínil jsi vztah, který se táhne už dlouho,
a pak ses mi krátce po telefonu zmínil,
že jsi tu osobu kontaktoval,
tak se tě chci na to zeptat, ale jen pokud o tom chceš mluvit.
Je to úžasné.
Je to můj nejbližší člověk na světě.
Když jsme byli mladší, nechtěl jsem vztah hlavně já.
Neměl jsem vůli, aby to fungovalo.
Teď ano.
- Ozval ses jí po našem rozhovoru? - Jo. To mi pomohlo.
- Taky jsem se za ten rozhovor styděl. - Proč?
Že dělám něco bez nějakého závazku,
jenom napůl.
Takže to pomohlo.
Kdo si myslíš, že se víc bojí toho to zkusit?
Ty nebo ona?
Já, stoprocentně.
Myslíš, že dokážeš zbořit nějaké své zdi,
dát ten strach stranou a zkusit to?
Chceš to?
- Jo, udělám to. - Jak doufáš, že to dopadne?
Že to bude fungovat.
V to doufám.
Překlad titulků: Beata Krenželoková