Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Miten menee, Stutz? -Hei, Jonah.
No niin. Viihdytä minua.
Noin sinä aina sanot, kun istun eteesi. -Sanon niin kaikille.
Kun pidämme terapiaistunnon, jota ei kuvata elokuvaa varten.
Minua aina myös naurattaa, kun sanot:
"Turha kaataa kaikkea paskaa niskaani."
Olet tehnyt niin jo vuosia, ja olen kyllästynyt siihen.
No, tässä sitä ollaan. Miksi luulet, että teen tämän elokuvan?
Ajatusteni takia. Ideani vaikuttivat sinuun,
ja haluat kertoa niistä muillekin. Ja ehkä…
En tiedä. Ehkä yrität jotenkin saada minut hallintaasi.
En ole varma. Miksi?
Päätin tehdä elokuvan, koska haluan puhua työkaluistasi -
ja opetuksistasi, Phil Stutz, terapeuttini,
tavalla, jolla ihmiset ymmärtävät ne,
jotta he voisivat parantaa elämiänsä.
Ajattelin, että kuvaamme yhden istunnon,
jossa käymme läpi työkalut, joista on ollut minulle hyötyä.
Kuulostaa hyvältä.
Haluan tällä myös kunnioittaa -
suuresti rakastamani ja kunnioittamani ihmisen elämää.
Selvä.
Mutta voitko välillä olla hauska? Koska…
Mitä yleensä kysyt potilaalta ensimmäisenä?
Mitä haluat? Miksi tulit tänne?
Tavallinen lekuri välttää sekaantumista potilaan prosessiin.
"Potilaat kertovat itse, kun ovat valmiita." Se on syvältä.
Kun aloitin alalla, meidän piti olla neutraaleja.
Olimme sivustakatsojia. Tämä oli potilaan taistelu.
Prosessi oli hidas ja tuskallinen.
Minä aina ajattelin, että ei helvetissä. Pidin sitä vitsinä.
Jos potilaalla on masennus ja hän pelkää, ettei parane siitä, sanon:
"Tee perkele tarkalleen, mitä käsken.
Takaan, että olosi paranee. Täysin varmasti."
Kun tulin vastaanotollesi, istuin eteesi, ja sanoit: "Sinun tulee tehdä näin."
Annoit minulle toimintaohjeen. Annoit työkalun.
Kyllä, se on välttämätöntä.
Halusin nopeuttaa prosessia. Ei ketään silti paranneta viikossa.
Mutta halusin, että potilas tuntee muutoksen ja kehityksen olotilassaan.
Se antaa heille toivoa. Parantuminen tuntuu mahdolliselta.
Mitä työkalut ovat?
Työkalun avulla voi muuttaa mielialaa välittömästi.
Työkaluja yleensä käytetään epämukavissa tilanteissa,
jotka ne muuttavat mahdollisuuksiksi. -Työkalut muuttavat mielialaa -
ja antavat toivon siitä, ettei se jatku ikuisesti.
Juuri niin.
Ne ovat mielikuvaharjoituksia, joita tehdään vaikeissa tilanteissa.
Siinä mielessä olen opettaja.
Opetan ihmisiä käyttämään työkaluja oikeaan aikaan.
Potilaillasi, minulla mukaan lukien, on muistikortteja.
Ne ovat piirroksia työkaluista, joita teet istuntojen aikana. Viemme ne kotiin.
Olen visuaalinen ajattelija.
Alun perin piirsin kortteja itselleni, mutta ne auttavat myös potilaitani.
Kortit muuttavat suuret käsitteet yksinkertaisiksi kuviksi.
Minusta ne ovat sanoja voimakkaampi tapa -
kommunikoida potilaan kanssa. Kun potilas ottaa kortin,
välillemme syntyy välitön yhteys, side.
Meillä on ainutlaatuisen henkilökohtainen suhde.
Annat minun jopa tehdä tämän elokuvan.
En ole ennen kokenut tällaista suhdetta terapeutin kanssa.
Elämäni on parantunut valtavasti yhteistyömme alettua.
Jos metodisi toimivat minulle, ehkä ne toimivat muillekin.
Lääkkeen aika.
Minkä? -Sinun on aika ottaa lääkkeesi.
Kiitos. -Siksi hälytys.
Saakeli.
Jonah, otatko pari tabua Parkinsoniin kanssani?
Olen ollut jo vuosia kuivilla.
Kun käytin nuorena huumeita,
jos joku olisi kertonut, että otan joskus näin paljon lääkkeitä…
Ovatko nuo kaikki Parkinsonia varten?
Kyllä.
Parkinsonissa suurin muutos on se, ja siinä on jotain hyvääkin,
että on suunniteltava monia pikkuasioita etukäteen.
Kun nousen sängystä,
minun on vääntelehdittävä tietyllä tapaa päästäkseni pystyyn.
Minulle haastavinta on nousta aamuisin sängystä.
Mutta täysin eri syistä.
Ennen tapaamistamme olin kokeillut perinteistä terapiaa.
Minä vain puhuin,
ja terapeutti reagoi kysellen. "Mitä se tuntuu? Kiinnostavaa."
Piti minut tosi etäällä itsestään.
Minusta oli erikoista, kuinka terapiassa maksetaan henkilölle,
jolle vuodattaa ongelmansa, ja hän vain kuuntelee.
Sitten ystävät, jotka ovat idiootteja,
antavat neuvoja.
Totta. -Pyytämättä.
Kyllä. -Ja heidän haluaisi vain kuuntelevan.
Terapeutilta niitä neuvoja haluaisi.
Asia on näin. Terapeutit kyllä haluavat auttaa.
Todella.
Mutta minusta tuntui aina, että jotain puuttui.
Työkalu on silta.
Se johtaa ongelman ja sen alkuperän ymmärtämisestä -
oireiden ainakin osittaiseen hallintaan.
Kaikki liittyy mahdollisuuteen.
Eikä mihinkään epämääräiseen mahdollisuuteen.
Tarkoitan sitä, että tuntee itsensä konkreettisesti reagoivan eri tavalla.
Se kuulostaa…
Miksi sitä kutsutaan? Lattealta. Mutta se on totuus.
Panit minut ensimmäisenä työstämään elinvoimaani.
Se muutti välittömästi elämääni,
ja jokaisen on helppo tehdä niin.
Se oli ensimmäinen askel parantumisprosessissani.
Juuri niin. Näin siinä yleensä käy.
Masentunut tyyppi tulee vastaanotolleni ja sanoo:
"Tiedän, että tapani ovat perseestä. En pidä itseäni kurissa. Olen laiska.
Mutta jos tietäisin, mitä pitää tehdä,
mikä elämäni tarkoitus on, kaikki muuttuisi.
Mutten tiedä elämäni tarkoitusta,
joten pysyn laiskana ja saamattomana." Se luonnollisesti johtaa masennukseen.
Sama asia pätee sinuun ja kaikkiin muihin, joiden elämältä puuttuu suunta -
tai jotka eivät tiedä, mitä tekisivät.
Mielialaa voi aina parantaa elinvoimaa työstämällä.
ELINVOIMA
Ainoa tapa selvittää se, mitä pitäisi tehdä tai kuka on,
on aktivoida oma elinvoimansa,
koska se on ainoa osa ihmistä, joka voi opastaa elämäänsä eksynyttä.
Jos sitä ajattelee pyramidina, elinvoima muodostuu kolmesta kerroksesta.
Pohjakerros on suhde fyysiseen kehoonsa.
Toinen kerros on suhde muihin ihmisiin.
Ja kaiken huipulla on suhde itseensä.
Pohjimmaisena on suhde kehoon.
Kehostaan huolehtiminen ja sen moitteeton toimiminen auttaa aina.
Potilas ei esimerkiksi harrasta liikuntaa. Myös ruokavalio on tärkeä ja nukkuminen.
Millä todennäköisyydellä se saa olon paranemaan heti aluksi?
Sanoisin noin 85 % todennäköisyydellä.
Se on tosi korkea. -Eikö olekin helvetin hullua?
Kun olin lapsi,
liikunnasta ja ravinnosta puhuttiin aina ulkonäköön liittyen.
Niistä ei koskaan puhuttu samassa lauseessa mielenterveyden kanssa.
Kunpa asiasta puhuttaisiin eri tavalla.
Koska se tuotti minulle paljon ongelmia.
Se tuotti ongelmia jopa äitisuhteeseeni.
Minulla on todella uhmaava "haista paska" -asenne.
"En tee niin, koska sanot, että minussa on jotain vikaa."
Avaa tuota hieman.
Voisin tehdä sen, mutta tämä elokuva kertoo sinusta.
Mutta mitä enemmän kerrot ongelmistasi,
sitä helpompi minun on puhua metodeistani. Tuliko se mieleesi?
Silloin sinä tekisit elokuvaa minusta enkä minä sinusta.
Hyvä vastaus.
Se on ensimmäinen kerros.
Seuraava on suhde muihin ihmisiin.
Kun ihmiset masentuvat, eivät he päätä kaikkia suhteitaan.
Heistä tulee kuin horisonttiin katoava laiva.
He etääntyvät kauemmas elämistään.
Ihmissuhteet ovat kuin…
Tiedätkö, kun vuorelle kiivetessä kiveen hakataan hakoja,
joista saa otettua tukea?
Ihmissuhteet ovat kuin kädensijat, joiden avulla voi palata elämäänsä.
Mutta tärkeitä on olla oma-aloitteinen.
Jos vain odottaa sitä muilta, asenne on väärä.
Voi kutsua lounaalle kenet tahansa ihmisen.
Tyypillä ei ole väliä. Vaikutus on silti positiivinen.
Kyseinen henkilö edustaa sillä hetkellä koko ihmiskuntaa.
Se on keskimmäinen kerros. Huipulla on suhde itseensä.
Sitä on helpointa kuvata suhteena alitajuntaansa.
Alitajuntaansa ei voi tutustua, jos sille ei anna virikkeitä.
Sen voi tehdä vaikka kirjoittamalla.
Se todella on taianomaista.
Suhdetta itseensä voi parantaa kirjoittamalla.
"Mitä kirjoittaisin? En ole kiinnostava. En ole kirjailija." Sillä ei ole väliä.
Kirjoittaminen toimii tavallaan peilinä.
Se heijastaa alitajuntaa.
Päiväkirjaa kirjoittaessa paljastuu asioita,
joita ei tiennyt tietävänsä.
Nämä ovat elinvoiman kolme kerrosta.
Eksyneen ei pidä keskittyä vain tien löytämiseen.
On aloitettava parantamalla omaa elinvoimaansa.
Kyse on intohimosta.
Elinvoiman vahvistaminen, jotta löytää omat intohimonsa.
Ensimmäinen askel on intohimo ja oman elinvoimansa löytäminen.
Kaikki pystyvät siihen.
Jos selvittää pyramidin asiat, muu selviää itsellään.
Juuri niin.
Mistä keksit tämän kaiken?
Minulla oli kerran esimies… Olin nuori. Minulla ei ollut omaa vastaanottoa.
Puhuin potilaille heidän menneisyyksistään -
ja ongelmien mahdollisista syistä.
He lähtivät samanlaisina kuin tulivat, voiden huonosti ja toivottomina.
Sanoin esimiehelleni: "Voimmeko jotenkin piristää heitä -
tai nopeuttaa mielialan muutosta?" Hän sanoi minulle:
"Älä kuvittelekaan."
Aivan kuin hän ei olisi lainkaan ymmärtänyt ihmisyyttä.
Sanoin, että meidän tulisi tehdä jotain välitöntä.
"Se ei ehkä ratkaise potilaiden ongelmia,
mutta heidän on tunnettava, että muutos on mahdollinen."
Etteivät he lähtisi luotamme tyhjin käsin.
Etkö koskaan pelännyt, että annat väärän toimintaohjeen?
En.
Tästä puhuttaessa sanon aina,
että olen tavallinen ihminen. Ainoa eroni on tämä.
Keskityn vain potilaaseen ja unohdan kaiken muun.
Jo lapsena toiset tulivat kertomaan minulle ongelmistaan.
Olin kymmenen, ja aikuiset miehet kertoivat minulle huolistaan.
Moni teki sen huomaamattaan. He vuodattivat tunteensa.
En tiedä, mistä se johtuu.
Asuin Bronxissa viisivuotiaaksi saakka. Sitten muutimme Manhattanille.
Minne siellä?
Ensin 78th Streetin ja Broadwayn kulmalle.
Se oli tavallinen, keskiluokkainen asuinalue.
Isäni oli hyvä tyyppi.
Kovaääninen, omapäinen.
Hän tykkäsi viihdyttää.
Hän olisi kutsunut vieraita vaikka joka ilta,
ja äitini inhosi sitä.
Äitini kertoi, että kauniinakin kesäpäivänä Bronxissa,
kun kaikki lapset leikkivät ulkona,
hänen lempipuuhaansa oli pysyä sisällä lukemassa kirjaa.
Äiti halusi vain muiden jättävän hänet rauhaan.
"Haluan uppoutua kirjaan, koska elämä on niin tuskallista.
En tahdo ajatella elämää. Keskityn kirjaan."
Näiden kahden persoonan välille kehittyi ongelmia.
Milloin tämä oli? 50-luvullako?
Kyllä. Vuoden 56 tienoilla, luulisin.
Mietitäänpä. Milloin hän kuolikaan?
Mikä oli menehtyneen veljesi nimi? -Eddie. Veljeni, joka kuoli.
Lääkäri huomasi sen heti. Se oli kasvain, joka aiheutti ihottumaa.
Lääkäri kertoi minulle vuosia myöhemmin,
että hän tiesi välittömästi tilanteen nähdessään Eddien.
Vanhempamme eivät kertoneet meille. Se oli virhe.
Kuinka vanha olit, kun Eddie kuoli? -Yhdeksän.
Ja oliko hän kolme? -Kyllä.
Minulla oli tapana mennä kylpyhuoneeseen. Panin jalan vessanpöntön päälle -
kuin mikäkin keskiaikainen ritari -
ja puhuin Jumalalle. Sanoin Hänelle: "Jos annat Eddien elää, uskon sinuun.
Muuten en usko." Minun oli käsiteltävä asia myöhemmin.
Kun olen New Yorkissa, käyn vanhalla kodillani.
Seison samassa kohtaa, jossa olin, kun isä tuli kertomaan meille kuolemasta.
Äiti nousi taksista,
käveli suoraan rakennukseen ja lähti hissillä ylös.
Hän ei edes katsonut meihin.
Kysyin äidiltä: "Saanko palata kouluun?" -Hän vastasi: "Kyllä. Tee, mitä haluat."
Ja palasin kouluun. Se oli ehkä tapani kieltää asia.
Kaikki halusivat nopeasti kieltää koko tilanteen.
Kukaan ei halunnut hyväksyä sitä.
Se oli Osa X. Se toimi mielessäni, ennen kuin ymmärsin sitä.
OSA X
Osa X on tärkeä osa työkalujesi toimintaa, joten haluan puhua siitä.
Vastoinkäyminen on mahdollisuus…
Se on hetki, jolloin kohtaa Osa X:n.
Se on ihmisen sisällä asuva syyttävä osa, epäsosiaalinen osa psyykettä.
Näkymätön voima, joka estää muuttumasta ja kasvamasta.
Se tahtoo pysäyttää kehityksen.
Estää saavuttamasta potentiaalin.
Se tahtoo kusta kehityskäyrän.
Jos ihmisyys olisi tarina, Osa X olisi sen pahis.
Tarinan sankari käyttää työkaluja taistelussa pahista vastaan.
Kyllä. Osa X on mahdottomuuden ääni.
Kun täytyy tehdä jotain, Osa X sanoo sen olevan mahdotonta.
"Luovuta."
Sillä on hyvin tarkka kuva siitä, mitä henkilö on ja mihin tämä pystyy.
Se herättää ihmisen mielessä alkukantaisen pelon.
Mitä Osa X sanoo sinulle? -Että haaskaan aikaa.
Että olen keksinyt tämän kaiken.
Metodini ovat hyviä ja olen itsevarma,
mutta Osa X:n mukaan niitä ei koskaan hyväksytä.
Kuinka siitä pääsee eroon? -Se on mahdotonta.
Sen voi peitota hetkeksi, mutta Osa X palaa aina.
On kolme pysyvää vastoinkäymistä, joita kukaan ei voi välttää.
Tuska, epävarmuus ja jatkuva työ.
Niiden kanssa on aina elettävä, kävi mitä kävi.
Jos Osa X:n voisi jotenkin tuhota, kehitys pysähtyisi.
Eli tässä tarinassa päähenkilö tarvitsee Osa X:ää, pahista,
koska ilman taistelua tarinaa ei ole.
Eikä kasvua tapahdu.
Muutosta ei tapahdu. Ei ole rohkeutta, urheutta.
Tarvitsemme Osa X:n negatiivisuutta kasvaaksemme.
Juuri niin.
Se ei tarkoita, etteikö voisi saavuttaa tavoitteitaan.
Mutta asioiden saavuttaminen ei tee onnelliseksi.
Asioiden saavuttamiseksi läpikäyty prosessi tekee.
On opittava nauttimaan näiden kolmen asian kanssa kamppailusta.
Ja siihen tarvitaan työkaluja.
Vastoinkäymisen edessä se pitää tunnistaa -
ja mitätöidä työkalun avulla.
Siten toimimalla voi muuttaa koko elämänsä.
Ihmisen luovuuden ansiosta -
pystymme kehittämään jotain uutta vastoinkäymisen edessä.
Mitä pahempi vastoinkäyminen, sitä suurempi mahdollisuus.
Kun kuulin, että Eddie kuoli… Tunsin löytäneeni uuden maailman.
"Voiko näin todella käydä minulle? Olen pelkkä lapsi."
Se vaikutti minuun eniten vanhempieni romahduksen lisäksi.
He eivät osanneet käsitellä tunteitaan vanhemmilta vaaditulla tavalla.
Syytätkö heitä siitä?
En koskaan syyttänyt heitä siitä. Luojan kiitos.
Se muutti elämäni. Kaikella oli nyt kaksoismerkitys.
Jos olin kavereideni kanssa ja myöhästyin minuutinkin päivälliseltä…
Jos olin minuutinkin myöhässä, vanhempani sekosivat täysin.
Lapsuuteni päättyi. Kaikesta tuli vakavaa. Aloin pelätä epäonnistumista.
Eddien kuolemasta tuli taakka…
ÄITI, RAKASTAN SINUA RAKASTA SINÄKIN MINUA, PHILIP
…jonka olemassaolon kaikki kielsivät.
ISÄ, RAKASTAN SINUA PHILIP
En ikinä unohda tätä. Eräs ystäväni loukkaantui pahasti.
Kävin isän kanssa hänen luonaan sairaalassa.
Kun olimme lähdössä, isä sanoi minulle: "Muu ammatti ei tule kysymykseenkään."
Eli jos minusta ei tulisi lääkäriä, perheeni ei hyväksyisi minua.
"Rakastan sinua, mutta jos sinusta ei tule lääkäriä, en kunnioita sinua."
Hän ja äitini olivat ateisteja, joten heillä ei ollut uskonnon turvaverkkoa.
Elämä on taistelua kuolemaa vastaan. Jos en liity taistoon,
koko perhe romahtaa.
Eli harteillesi lankesi vanhempiesi hermojen rauhoittaminen.
Sinusta tuli heidän terapeuttinsa. -Juuri niin. Nimenomaan.
Heillä ei ollut lainkaan…
Uskoako?
Aivan. Heillä ei ollut lainkaan uskoa elämään.
Ainoa asia, joka voisi antaa sitä, olin minä.
Tällaiset asiat peritään vanhemmilta.
Yritin parhaani.
Epäonnistuin siinä täysin.
Tai onnistuin minä yhdessä asiassa. Minusta tuli lääkäri.
Joten -
oli siitä kai jotain hyötyäkin.
Potilaiden istunnot olivat naurettavan helppoja.
Ainoastaan ympäristö muuttui. Minulle oli vuodatettu aina.
Enkä ollut huono terapeutti 12-vuotiaanakaan.
Olenko potilaasi tästä lähin pari kertaa viikossa?
Olisi kiva, jos itse vastaisit kysymyksiin.
Edes yhteen niistä.
Puhuimme veljestäni. Voimmeko puhua omastasi?
Tämä varmasti herätti jotain mielessäsi. -No…
Ei, minä… Ei puhuta siitä.
Selvä.
Tarvitsen tauon. Mitä kello on? Helkkari.
Tämä oli mieletöntä.
Pääni on ihan puhki.
Minähän käskin kysyä helpompia kysymyksiä. Omapa on syysi.
Kerronko, mitä mieltä olen ohjauksestasi? -Säästä se istuntoani varten.
TORSTAI
PANKKI KOBREN
HOIDOT PARKINSON
SOVI UCLA
PAHUUS PALJASTAA ITSENSÄ
ERO OSA X:N JA VARJON VÄLILLÄ
VIHA JA VÄÄRINYMMÄRRYS
Mikä hänellä oikein kestää?
Varo johtoja.
Oletko sinäkin tässä leffassa? Saakeli.
Kuinka voit? -Kiva nähdä sinua.
Aloitan käyttämällä työkalua. Sopiiko?
Ehdottomasti.
Tämän elokuvan tekeminen on monimutkaista monestakin syystä.
Olet terapeuttini. Jos minulla olisi jokin ongelma,
puhuisin siitä sinulle.
Mutta kun haluan puhua jostain elokuvan teon aikana,
epäröin ja olen hiljaa, koska tämän on tarkoitus kertoa sinusta.
Siksi minusta tuntuu, että esitän kaiken olevan hyvin,
vaikka niin ei olisi.
Olen valehdellut sinulle yksityisten istuntojemme aikana siitä,
miten elokuva etenee.
Periaatteessa olen maksanut sinulle siitä, että valehtelen päin naamaasi.
Se teki oloni entistäkin yksinäisemmäksi.
Yritän selittää mittavia ajatuksiasi.
Aivan. -Ja samalla -
yritän kertoa elämäntarinaasi, mutta tunnen olevani jumissa.
Kysyn jatkuvasti itseltäni, oliko aivan helvetin huono ajatus -
alkaa potilaana tekemään elokuvaa terapeutistani.
Koko ajatus ihan naurattaa.
Mutta sitten mieleeni tuli kysymys. Miksi oikein piiloudun -
täydellisyyden taakse?
Miksi esitän jotain sen sijaan, että kertoisin sinulle kaiken avoimesti?
Se tuntuu ainoalta oikealta vaihtoehdolta.
Sitä se onkin. -Kuinka puhuisin haavoittuvaisuudesta,
jos en ole sellainen itsekin? Se ei tunnu reilulta.
Kun kerran päätän olla reilu ja rehellinen,
minun on mainittava, että olemme kuvanneet tätä kaksi vuotta.
Käytämme samoja vaatteita ja esitämme tämän olevan yksi istunto,
vaikka olemme kuvanneet tätä vuosia. Ja käytämme väriavainnusta.
Emme ole vastaanotollasi. Minulla on päässäni peruukki,
jotta tukkani näyttäisi samalta kuin kahdeksan kuukautta sitten.
Todellisuudessa tukkani on lyhyt.
En tiedä. Kaikki tuntuu oudolta ja valheelliselta.
Haluan päästää sinut ja katsojat mukaan kuvausprosessiin,
jotta heistä ei tunnu siltä, että me vain valehtelemme.
Valehtelen sinulle ja kaikille muille, että kaikki on hyvin. Se on syvältä.
Tähänkin kohtaukseen varmaan -
sekoitamme materiaalia, joka kuvattiin eri aikoina.
Siksi on enää vaikea tietää, mikä on totta.
Lopulta päätin, että on totuudenmukaista kertoa kaikesta sinulle.
Kusenkohan koko elokuvan? -Minusta et voi tehdä muutakaan.
Jos haluat pysyä totuudenmukaisena, jonkin on aina vähän kustava.
Jos tekisit elokuvan täydellisesti, se kumoaisi keskustelumme.
Olen iloinen, että sinä…
Minä aavistinkin jotain tällaista, koska olemme kuvanneet monta päivää.
Mietin, että tästä tulee joko paras tai huonoin dokumentti ikinä.
Uskon, että molempia.
Keskustelustamme oli lopulta tultava avoin ja intiimi.
Ja silloin ei tiedä, mitä helvettiä tulee tapahtumaan.
Jos olen kouluttanut sinut oikein, tiedät, ettei sitä pitäisi vältellä.
Epäonnistuisit, jos et antaisi keskustelujen muuttua syvemmiksi.
Kaikki tässä elokuvassa lähtee haavoittuvaisuudestasi.
Sitä ei voi kiistää.
Jos hyväksymme sen ja olet avoimesti haavoittuvainen,
elokuva varmasti toimii, koska… -Mutta se kertoo sinusta.
Ei lainkaan.
Minulle elokuva on vain yksi asia lisää. Elämäni ei pääty tähän.
Sinun elämäsi… No, se voi päättyäkin.
Kunhan härnään.
Haluan puhua rehellisesti kahdesta asiasta.
Yksi on suhteeni sinuun, ja toinen on työkalujeni voima.
Kuinka teen keskusteluista syvempiä? -Siihen on vain yksi keino.
Itsesi avulla.
Jos haluat edistyä,
sinun on pakko olla haavoittuvainen.
Kaikki tarvitsevat apua päästäkseen asioissa eteenpäin.
Epäonnistuminen, heikkous, haavoittuvaisuus.
Ne ovat eräänlaisia liittimiä, jotka liittävät ympäröivään maailmaan.
Koska niiden avulla lähettää muulle maailmalle viestin:
"Tarvitsen teitä, koska en pysty tähän yksin."
Tuossa on järkeä.
Minusta olisi hyvä ajatus… Näytän sinulle osan elokuvaa,
ja voimme yhdessä päättää, miten teemme loput siitä.
Tekisimme sen yhdessä, jos se sopii sinulle.
Kyllä. Olen todella otettu.
Suoraan sanoen myös helpottunut.
Se olisi hienoa. Siitä tulee eräänlainen koe.
Selvä.
Pannaan hösseliksi.
Olet minulle tosi rakas. Poikki.
Ai, kuvasitteko te?
Miksi luulet, että teen tämän elokuvan? -Ajatusteni takia.
Ideani vaikuttivat sinuun,
ja haluat esitellä ne muillekin.
Otatko pari tabua Parkinsoniin kanssani?
Olen ollut jo vuosia kuivilla.
Lavastimme vastaanottosi vihertaustan eteen,
jotta näyttäisi, että kuvasimme siellä. -Tämä on hienompi kuin vastaanottoni.
Osa X. Kun elokuvaa katsoo…
Se näyttää… -Meillä ei ole siihen vakuutusta.
Repäisimme laastarin irti. Kerroin sinulle totuuden kaikesta.
Mihin jatkamme tästä?
Meidän kannattaa pysyä realistisina mutta on myös kurkotettava tähtiin.
En tiedä, kuinka se onnistuu yhtä aikaa.
Mutta kaiken todellisen ja syvällisen luomiseen tarvitaan kaksi.
Yksi ei riitä, koska kyse on värähtelyistä.
Kaksi ihmistä luovat kentän.
Se on näkymätön mutta saa kaiken aikaan universumissa.
Sen huomaa ihmissuhteissa.
Sen huomaa maailmanlaajuisissa tapahtumissa.
Antaudumme jollekin, jota emme täysin ymmärrä.
Mutta mikä voima universumissa oleileekin, se haluaa olla yhteydessä kaikkiin.
Häpeä ja nolous ovat kuin liimaa, joka pitää universumin koossa.
Niitä kokiessaan on pakko olla yhteydessä toiseen.
Elokuvasta ei voi tulla täydellistä.
Elokuvalliselta tai taiteelliselta näkökannalta jokin ei ehkä toimi,
mutta jotain varmasti syntyy kaikessa mahdottomuudessaan.
Tämä on muuten oikea tukkani.
Mitä nauratte? Mitä?
On hyväksyttävä, että voi vain tehdä parhaansa nyt.
Sitten tekee parhaansa seuraavassa asiassa.
Se kuulostaa lattealta ja pinnalliselta mutta ei ole sitä.
Eli mitä huonompi tästä tulee, sitä paremmin pärjäsimme.
Juuri niin. -Hienoa.
Eikö Hollywood yleensäkin toimi niin?
Niin minä kuvittelin.
Selvä. Jatketaan siis eteenpäin.
HELMINAUHA
Työkalujen avulla saamme elokuvan tehtyä.
Meidän on siis vain jatkettava eteenpäin.
Eikö se tunnukin todella pelkistetyltä ratkaisulta?
Sitä se onkin, mutta on tiedettävä, että panemme itse seuraavan helmen nauhaan.
Kaiken muun voi unohtaa. Tämän työkalun nimi on Helminauha.
Se on ehkä paras työkalu itsensä motivoimiseen.
Piirretään helminauha. Viiva ja ympyrä, joita toistetaan kerta toisensa jälkeen.
Jokainen ympyrä on yksi teko.
Mutta jujuna on tämä. Jokainen teko on saman arvoinen.
Kyse on identiteetistä.
"Kuka olen? En ole hyvä, en paska. En katso itseäni tietyllä tapaa.
Katson itseäni vain tapojeni ja tekojeni perusteella."
Ihan sama epäonnistuuko vai onnistuuko, on vain jatkettava elämää.
Minä olen se, joka panee seuraavan helmen nauhaan. Piste.
Periaatteessa aamulla nouseminen aloittaa Helminauhan.
Sängystä nouseminen ja päivän toimien tekeminen.
Ei pitäisi laittaa arvoa teoille. Ne ovat kaikki saman arvoisia.
Kaunis asia sinussa on se, vaikka oletkin paskiainen,
että et koskaan pysähdy.
Se on taitosi. Nautit epävarmuudesta.
Sanoit kerran, että todellinen itsevarmuus on elämistä epävarmuudessa.
Ja elämän jatkamista.
Voittaja ei ole se, joka tekee parhaita päätöksiä.
Voittaja on se, joka selviää elämän syklistä.
Joka on valmis ottamaan riskin,
uskoo toimiinsa ja on valmis kohtaamaan niiden seuraukset.
Jos seuraukset ovat huonot, sykli käydään läpi uudelleen.
Hän on voittaja.
Asia on näin.
Jokaisessa ympyrässä on pienempi tumma ympyrä,
paljon pienempi. Se on kakkapökäle.
Se hassu ajatus mutta tarkoittaa, että kaikki ponnistelut…
Vaikka tämä, kun teemme elokuvaa.
Siitä ei koskaan tule täydellistä. Siinä on aina jokin pökäle.
En voi olla varma, toimiiko tämä, joten en huolehdi siitä.
On vain jatkettava eteenpäin, pantava uusi helmi nauhaan.
Minun elämänfilosofiani on täysin päinvastainen.
Sen sijaan, että helmissä olisi pökäleitä, minun pökäleissäni on helmiä.
Vastoinkäymisen edessä mietin, että opin siitä paljon. Siinä on hyvääkin.
Fantastinen ajatus. Vien sen sinulta. -Haastan sinut oikeuteen.
Olet silti rakas. Ei haittaa. -Hyvä. Raastuvassa tavataan.
Elokuva päättyy kymmenvuotiseen oikeuskamppailuun välillämme…
Se olisi intiimiä. Sopii.
Tapasin sinut ja aloitin tämän prosessin,
koska halusin epätoivoisesti olla onnellinen.
Siitä on vaikea edes puhua. Minulla oli heikko itsetunto.
Aivan. -Kasvoin ylipainoisena.
Se on asia, joka ei kuulosta tärkeältä tai miltään,
minkä takia surkutella.
Mutta minut se tuhosi täysin.
Selitit minulle teorian Varjosta.
Se on se versio itsestä, jota haluaa piilotella maailmalta.
Ja tällaisena näin Varjoni. Se olen minä 14-vuotiaana.
Tapasin sinut, kun olin ehkä 33-vuotias.
Olin äärettömän menestynyt ja fyysisesti loistavassa kunnossa.
Kaiken sen olisi pitänyt tuhota tämä negatiivinen kuva mielestäni.
Mutta selitit minulle, että näin yhä itseni tällaisena.
Ja elin valheessa,
koska häpesin niin paljon sitä, että tuo olin minä.
Ajattelin, että jos menestyisin, muut eivät huomaisi Varjoani.
Mutta kun menestyin, ihmiset keskittyivät siihen entistäkin enemmän,
ja se teki kipeää. Tunsin yhä olevani tämä henkilö.
Se asuu yhä sisälläni ja tulee esiin silloin tällöin.
En siis voi sille mitään, että olen yhä sisälläni tämä henkilö.
Mutta yritän liikkua kohti asian hyväksymistä ja jopa -
sen arvostamista. -Aivan.
Mutta se on yhä vaikeaa.
Se on vaikeaa loppuelämäsi.
VARJO
Kaikilla on Varjo.
Kaikkien Varjo on hieman erilainen. Toisaalta ne silti ovat samanlaisia,
koska Varjo on se osa itsestämme, jota häpeämme.
Ensimmäisenä on kohdattava oma Varjonsa. Varjo on nähtävä,
jotta sen kanssa oppii elämään. Siihen tarvitaan työkalu.
Sulje silmäsi.
Kuvittele aika elämässäsi,
kun tunsit olevasi huonompi, nolo, syrjitty, alakuloinen -
ja häpesit itseäsi.
Se on versio itsestä, joka ei halua olla.
Varjo kuitenkin on osa itseä eikä siitä pääse eroon.
SINÄ
VARJO
Minulle se on 14-vuotias ylipainoinen poika, jolla on akne -
ja joka ei tunne itseään halutuksi maailman silmissä.
Mutta miksi se on yhä mielessäsi nykyään?
Sehän on jotain menneisyydestä.
Puhu Varjollesi. Kysy, mitä mieltä hän on sinusta.
Siitä, kuinka olet käsitellyt ja kohdellut häntä. Kuuntele Varjoasi.
"Olet kieltänyt olemassaoloni -
ja hävennyt sitä."
Kysy, miltä se tuntuu.
Hän on todella loukkaantunut, vihainen ja surullinen.
Kuuntele nyt tarkkaan.
Varjo tarvitsee huomiota,
mutta hän ei tarvitse sitä maailmalta. Varjo ei tarvitse Oscar-palkintoa.
Varjo välittää vain sinun huomiostasi.
Kysy Varjoltasi, miten voisit korvata sen,
että olet jättänyt hänet vaille huomiota.
Varjo tahtoo olla mukana elämässäni,
jakaa elämän kanssani. Hän tahtoo, että arvostan häntä.
Ja että olen ylpeä itsestäni.
Sosiaalisissa, romanttisissa tai työhön liittyvissä tilanteissa,
joissa kiellän Varjon olemassaolon.
Hänen olemassaolonsa ei haittaa. Varjo on jopa kaunis osa minua.
Avaa silmäsi.
Tämä on työkalu, joka auttaa kohti parempaa suhdetta Varjon kanssa.
Tämä auttaa ujouteen.
Se auttaa ennen julkista puhumista.
Se auttaa vaikeissa tilanteissa partnerin kanssa.
Tai ennen treffejä.
Mikä tahansa korkeapaineinen tilanne, jossa on oltava paras version itsestään.
Tavoitteena ei ole vain hyvä lopputulos.
Tavoitteena on käyttää työkalua ja kestää kaikki lopputulokset.
Aivan, koska jos olen tyytyväinen todelliseen minääni,
muiden mielipiteillä on paljon pienempi vaikutus minuun.
Sillä ei ole väliä, näyttääkö tämän tuloksena hyvältä vai huonolta.
Tärkeää on prosessi, jonka aikana samaistaa itsensä Varjoonsa.
Jos ei huomioi ja kunnioita Varjoaan, päätyy tekemään itsetuhoisia asioita.
Tämä työkalu parantaa oloa välittömästi,
mutta ohjaa myös ajattelemaan, minne on matkalla ihmisenä.
Varjoon samaistuminen auttaa tuntemaan, että on ihmisenä kokonainen.
Ettei tarvitse mitään muuta.
"Olen kokonainen tällaisenaan." Se tunne vapauttaa.
Anteeksi. -Älä kiusaa Varjoani.
Hyvä on. Olen pahoillani. -Satuttiko hän sinua?
Satuttiko outo mies sinua? Rakastan häntä nyt. Pidän hänestä huolta.
Voit tulla kotiini.
Tapasimme viisi vuotta sitten. Olin silloin äärimmäisen epävarma ihminen.
En panostanut itseeni. -Aivan.
En tiennyt, kuinka pitäisin itsestäni. Minä vain tavoittelin jotain,
mitä sinä kutsut Mielikuvaksi.
Juuri niin.
Se on osa Illuusion valtakuntaa.
Mielikuva on Osa X:n luomus.
Se tarkoittaa jotain täydellistä, mitä tavoittelee.
Se voi olla täydellinen vaimo,
täydellinen määrä rahaa, täydellinen elokuva.
Sitä kuitenkaan ei ole olemassa.
Se on vain mielikuvituksen tuotetta. Ajattele tätä.
Mikä Mielikuva oikein on?
Se ei liiku. Se on paikallaan. Siinä ei ole syvyyttä.
Mutta Mielikuvan antaa helposti lamauttaa itsensä. Uskoo fantasiaan.
Ihmiset uskottelevat itselleen, että jos he saavuttavat täydellisyyden,
jotain maagista tapahtuu.
Mutta ei saa unohtaa kolmea pysyvää vastoinkäymistä.
Tuska ei koskaan katoa. Epävarmuus ei koskaan katoa.
Eikä tarvetta jatkuvaan työhön voi mitenkään paeta.
Kaikkien on elettävä niiden vaikutuksen alaisena.
Ennen kuin tapasimme, olin järjettömän epävarma nuori,
joka kuvitteli menestyksen ja palkintojen poistavan tuskan elämästäni.
Ahkeroin kuin hullu saavuttaakseni Mielikuvan.
Olen etuoikeutettu ja onnekas -
ja saavutin sen melko aikaisessa vaiheessa.
Kun se ei poistanutkaan tuskaa,
tulin suunnattoman masentuneeksi.
Kyllä. -Samaan aikaan -
media oli todella raaka puhuessaan painostani.
Kaikki saivat tavallaan iskeä vapareita kipeimpään kohtaani.
Rakensin suuren muurin ympärilleni.
Lähes odotin toisten sanovan jotain ilkeää.
Olin todella vihainen.
Ja sen takia en pystynyt luopumaan -
negatiivisia tunteista itseäni kohtaan ja häpesin entistäkin enemmän Varjoani.
Vasta viime aikoina, kolmikymppisenä, kun tapasin sinut,
opin sivuuttamaan muiden kommentit ja muodostamaan itse mielipiteen itsestäni.
Onko siinä järkeä?
Tiedätkö?
Aletaan… Pureskeletko jotain?
Kyllä.
Kuvaamme elokuvaa!
Olisit kertonut sen ennen kutsuasi. -Syöt suklaata, saatana!
Haluatko soittaa pari puheluakin? -Kyllä, mutta hoidetaan nyt tämä.
Anteeksi, vilkaisen muistiinpanojani. -Se vain…
Kirjoitin niihin myös, että panin äitiäsi. Mutta ei puhuta siitä.
Tuo vitsi on ironinen, koska äitini tulee tänne huomenna,
ja pidämme istunnon kolmisin, sinä, minä ja äiti.
Nyt kyllä kusetat. -En.
No, älä kerro tuota hänelle. -Todellakin kerron.
Heippa. -Tuo väri sopii sinulle.
Kiitos. -Näytät hyvältä.
Kiitos.
Tämä on äitini, Sharon.
Olen Phil. -Hauska tavata.
Mukava tavata.
Kuin myös.
Mietin juuri, kuinka päädyin ekaa kertaa terapiaan.
Olimme ravitsemusasiantuntijalla -
ja väittelimme niin paljon, että hän sanoi…
Totta. -"Menkää terapiaan."
Lääkäri käski minun laihduttaa.
Ja sinä äitinä päätit kuunnella häntä ja viedä minut ravitsemusasiantuntijalle.
Sanoin lääkärille, että tiesin sen jo itsekin.
Ajattelin ennenkin, että sinun piti laihduttaa.
En tahdo puhua menneistä, mutta joskus se on tarpeellista.
Äitini oli todella pienikokoinen kuten siskonikin,
ja minun aina sanottiin olevan "iso kuten isänikin".
"Olet isokokoinen. Laihduttaisit." Se teki minut ahdistuneeksi.
Ja kun minä tai lapseni emme olleet hoikkia,
en ajatellut lainkaan tekojani,
vaan tein vain sen, mitä pidin oikeana. Jos siinä on järkeä.
Tämä ei ole hyökkäys sinua kohtaan.
Näit minut ylipainoisena lapsena. Minä ja lääkärikin tiesimme sen.
Ja yhteiskunnan käsitteiden mukaan ylipainoisuus on paha asia.
Siksi ajattelin, että minussa on jotain vialla.
"Olen huono."
Että en näyttänyt oikealta maailman silmissä.
Ja sinä olit henkilö,
joka yritti korjata tilanteen, oli syy siihen mikä tahansa.
Aivan.
Sen takia muutuit välittömästi silmissäni vihamieliseksi.
Ajattelin, ettet hyväksynyt minua.
Aloin siksi ajatella, ettei kukaan nainen hyväksyisi ulkonäköäni.
Enkä syytä sinua siitä,
koska ymmärrän nyt, ja olen ymmärtänyt jo jonkin aikaa,
että olit samassa tilanteessa kanssani omassa perheessäsi.
Haluan vain, että tiedät, miten se vaikutti elämääni.
Koska minulle on jostain syystä helpompi puhua asioista näin…
Kiitos, Jonah. Kiitos, kun kerroit.
Haluan kiittää sinua, koska et ole ennen kertonut,
että otit mielipiteeni vastaan kaikkien naisten mielipiteenä.
En koskaan ajatellut asiaa niin.
Yritin vain auttaa.
En ajatellut lainkaan, mikä vaikutus sanoillani oli sinuun.
Muistakaa, että emme etsi oikeaa vastausta. Se ei ole ajatuksena.
On menneisyys kuinka selvä tahansa,
kysymys on siitä, millainen suhteenne on juuri nyt -
ja miten parantaisitte sitä.
Ajatteletko sitä koskaan? -Kyllä. Toisinaan.
Voitko kertoa, mitä ajattelet?
Voit puhua avoimesti. -Tiedän. Mietin.
Haluaisin hieman enemmän johdonmukaisuutta.
Toisinaan Jonah puhuu minulle vaikeista asioista, olenhan hänen äitinsä.
Mutta kun hän on tosi onnellinen, on kuin minua ei olisi olemassakaan.
Tuntuu, että hän unohtaa minut.
Minusta on kiva viettää aikaa Jonahin kanssa. Minusta suhteemme on aito.
Olemme kokeneet paljon ja suhteemme on syvä,
mutta toisinaan ahdistun.
Kun pelkään, että hän ei pidä sanoistani tai…
En tiedä. Sitä on vaikea kuvailla sanoin. -Kokeile silti.
Yritän.
Pidättelen itseäni enkä ole täysin oma itseni,
koska en halua, että hän ajattelee minusta tietyllä tapaa.
Tiesitkö sitä?
En.
Toisinaan reagoin huonosti,
koska minusta et kuuntele muita tai keskityt vain itseesi.
Tiedän.
Mutta tuo oli hyvä kuulla. Asioita, joita voisin tehdä paremmin,
ja miten voisin parantaa suhdettamme.
Hyvä puhua tästä näin. En ole yhtä puolusteleva.
Kolmannen henkilön läsnäollessako?
Siitä puheen ollen. Phil mainitsi jotain eilen.
Hän sanoi, että vietitte intiimin hetken.
Voitko kommentoida? -Hän vitsailee.
Ei, hän sanoi niin. Se on kameralla. -Sitä hän ei varmasti unohtaisi.
Siitä sait. -Hemmo, saatana.
Tämä on ehkä hyvä hetki päättää kuvaukset.
Nyt on sen aika. -Selvä.
Yksi juttu ennen sitä. Olen tosissani.
Puhuitko koskaan tällä tavalla avoimin tuntein äitisi kanssa?
En lähellekään. -Jos hän olisi yhä elossa, tekisitkö niin?
Nytkö? Kyllä.
Sinun on ymmärrettävä, että äiti tuli eri maailmasta.
Hänen isänsä oli psykopaatti.
Hän hakkasi kotona vaimonsa ja nuorimman lapsensa -
muttei koskenut äitiini. Se oli äidille kuin kidutusta.
Kun hän oli kahdeksan- tai yhdeksänvuotias,
äiti ei enää puhunut isälleen.
Vuonna 1932, keskellä lamaa, hänen isänsä pakkasi kamat ja häipyi.
Hän ei kertonut, minne oli menossa. Isä katosi keskellä yötä. Noin vain.
Neljäkymmentä vuotta myöhemmin hän yritti olla yhteydessä äitiini,
mutta äiti oli kovapäinen. Hän ei koskaan vastannut kirjeeseen.
Äiti ei luonnollisestikaan pitänyt miehistä.
Hän saarnasi aina miehistä päivällisellä.
"Miehet sitä, miehet tätä." En voinut kiistää häntä.
Isäparka ei voinut kuin kannustaa.
Miten? -Hän vain myötäili. "Äitisi on oikeassa.
Miehet ovat kamalia."
Tajusin vasta 13–14-vuotiaana, että olen mies.
Äitisi ei koskaan unohtanut isänsä toimia.
Ei. -Hän jäi jumiin Labyrinttiin.
Hän oli jumissa viitisenkymmentä vuotta.
LABYRINTTI
Labyrintti liittyy aina muihin ihmisiin.
Se on Osa X:n tekosia, koska se haluaa oikeudenmukaisuutta.
Klassinen esimerkki on se, kun koko elämä vain toiseen henkilöön.
Sitä kertoo itselleen,
että jatkaa elämää, kunhan toinen henkilö on hyvittänyt tekonsa.
Teolla ei ole väliä.
Olo on kaltoin kohdeltu, ja koko elämä pysähtyy oikeudenmukaisuutta etsiessä.
ELÄMÄ
Aika on ohikiitävää. Moiselle hevonpaskalle ei ole aikaa.
LABYRINTTI
ELÄMÄN JATKAMINEN JUMITTUMINEN MENNEESEEN
Vietin koko helvetin elämäni Labyrintissä.
Olin jumissa tunteessa, että minua oli kohdeltu epäoikeudenmukaisesti.
Tuhlasin tunteja, päiviä, kuukausia, vuosia elämästäni. En saa niitä takaisin.
Kuinka äitisi olisi päässyt Labyrintistä?
Asia on näin. Yleensä ihminen haluaa oikeutta,
tulla kohdelluksi reilusti. Hän tahtoo tasoittaa tilit.
Mutta muut eivät voi antaa sitä. Tunteen siitä, että tilit on tasoitettu,
saa vain itseltään harjoitusten kautta. Sen nimi on Aktiivinen rakkaus.
AKTIIVINEN RAKKAUS
Sulje silmäsi -
ja kuvittele olevasi universumissa, joka on tehty kokonaan rakkaudesta.
Kuulostaa hullulta, mutta pidä turpasi kiinni. Tee, mitä käsken.
Jätä ennakkoluulot taaksesi. Yritän määritellä sinulle tämän paikan.
Se on maailma, jonka ilma on paksua rakkauden energiasta.
Ota nyt universumin kaikki rakkaus -
ja hellästi, mutta varmasti, paina se kaikki sydämeesi.
Nyt olet koko universumin rakkauden hallitsija.
Kuvittele nyt henkilö, jolle olet vihainen,
jota inhoat ja halveksit,
ja lähetä kaikki tämä rakkaus hänelle.
Älä pidättele mitään. Anna kaikkesi.
Tunne… Et vain näe.
Tunne, kuinka rakkautesi imeytyy toisen henkilön kehoon.
Se on todella tärkeää. Olette hetken yhtä.
Ja jos voit olla yhtä tämän paskiaisen kanssa,
voit olla sitä muidenkin kanssa.
Se antaa voimakkuuden tunteen, tunteen mestaruudesta.
Ihmiset pohtivat, miksi on rakastettava inhoamaansa henkilöä.
Tämä ei ole tapa antaa anteeksi. Tätä ei tehdä toista varten.
Se tekee oman olon eheäksi ja vapauttaa Labyrintistä.
Siten voi jatkaa elämää.
Haluatko olla oikeassa vai jatkaa elämääsi?
Se on asian ydin.
Elämä jatkuu.
Aikansa voi halutessaan haaskata peleihin,
mutta hukkaan heitettyjä päiviä ei saa takaisin.
Vanhemmalla iällä äitini alkoi yhteisöjärjestäjäksi.
Hän oli mieletön. Jos häneltä kysyi, mitä hän teki työkseen,
hän vastasi: "Järjestän vuokralakkoja. Sitä teen elääkseni."
Äiti ei pelännyt ketään.
New Yorkin pormestari keskeytti kerran neuvottelut nähdessään äitini.
Hän ei suostunut jatkamaan niitä, ennen kuin äiti poistui paikalta.
He yrittivät saada äidin lähtemään. Pormestarikin pelkäsi häntä.
Äitisi muutti trauman supervoimaksi. Hän ei pelännyt miehiä ja auttoi muita.
Juuri niin.
Kuinka äitisi inho miehiä kohtaan vaikutti sinuun miehenä?
Tunnen, kuinka odotatte vastausta, mutten tiedä sitä tarkalleen.
Yhdestä asiasta olen varma.
Olen sen takia epävarma naisten lähellä. Se on varmaa.
En edes osannut kuvitella tapaa lähestyä naista pelkäämättä.
Se lienee suurin vaikutus.
Äitisi vähätteli sinua.
Siksikö olosi oli epävarma, kun lähestyit naisia?
Aivan. Se ei tullut mieleenikään.
Äidin mukaan minulla ei ollut mitään asiaa naisten lähelle.
Pääsin siitä jossain määrin yli.
En päässyt siitä yli tunteiden tasolla, vaan lähinnä käytöksessäni.
Onko sinun siksi vaikeampaa luottaa naisiin?
Ei… Se on… Nykyäänkö?
Ei se ole ongelma tällä hetkellä.
Mutta olisin nyt paljon parempi puoliso kuin vuosia sitten.
Vaikka rima ei olekaan kovin korkea.
Se ylitetään heittäen.
Mikä on tilanteesi mitä tulee romanttisiin suhteisiin?
Että olenko sellaisessa? -Aivan. Oletko suhteessa?
En ole.
Mursitko koskaan äitisi rakentamaa muuria -
ja lähestyit naista epävarmuudesta huolimatta?
Sanoisin,
että kyllä. Kerran.
Mutta en voi kertoa yksityiskohtia useastakaan syystä.
Tapahtuiko tämä kauankin sitten? Vai lähivuosina?
Se on jatkunut satunnaisesti 40 vuotta.
Vaikka se kuulostaakin hullulta.
Ja miksei suhteenne ole jatkuva?
Puhun yleisin termein. Hänellä on tiettyjä perhesyitä.
Ne vievät häntä aivan toiseen suuntaan.
Se johtuu myös terveydestäni.
Kun sain…
Kun sain Parkinsonin, se vaikutti minuun kahdella tapaa.
Se on hassua. Tänään tuskin…
Tuo on tosi hyvä. -Totta. Et tärise lainkaan.
Voitko seurata minua kaikkialle? Taidat olla hyödyksi.
Saisit vapaa-aikaa. Olisit vain kanssani iltakahdeksaan…
Jätä nuo helvetin vitsisi nyt pois tästä.
Keskity tarinaan. -Kiitos.
Tiedän, mitä yrität. -Kiitos.
Sairaus ja naisen perhesyyt.
En voi samaistua sairastamiseesi, mutta voisiko se olla tekosyy,
jonka takia et tee sinua pelottavaa päätöstä?
Kyllä. Todellakin. Tietty hullu osa minua -
käyttää elämäni tapahtumia saadakseen tahtonsa läpi.
Mutta sehän on Osa X, joka estää sinua päättämästä.
Suurin pelkoni romanttisissa suhteissa…
Olen oppinut, että ne toimivat vain,
jos on täysin haavoittuvainen.
Ja ihmiset ovat niin sekaisin, että saamme itse itsemme luopumaan onnesta.
Kannattaisi ehkä pakottaa itsesi edes ajattelemaan asiaa.
Ja sen minä varmasti teenkin.
Et voi uskoakaan, kuinka montaa vitsiä olen pidätellyt viime minuuttien aikana.
Ymmärrän täysin.
Minulla on sama ongelma. Vältän tunteita vitsailemalla.
Voinko kysyä randomin kysymyksen? Ei ole pakko vastata.
Mitä luulet,
soitatko nyt sille naiselle tai näetkö suhteenne uudella tavalla?
Uskon niin. Kyllä.
Tarkoitatko sitä, vai sanotko niin mielikseni?
Ei. Minusta…
Tunnen, että minulla on nyt energiaa, joka auttaa tässä päätöksessä.
Minulla ei ole mitään muita kuin välittäviä tunteita sinua kohtaan.
Haluan vain, että olet onnellinen.
Tiedän sen. Tunnen sen.
En yleensä puhu sairaudestani.
Nyt, kun puhun siitä, huomaan yhdistäneeni alitajuisesti -
naisen ja parisuhteen siihen, että on oltava terve.
Mutta Parkinsoniin ei ole hoitokeinoa. -Aivan. Olet oikeassa.
Mutta yleensä ihmiset eivät ole sairaita. Ja olen ollut sairas jo pitkään.
Vartuin Manhattanilla, joten kävin juhlimassa iltaisin.
Kun olin parikymppinen, teimme niin ainakin joka toinen ilta.
Oli perjantai. Minun piti tavata pari naista baarissa.
Lupasin nähdä heidät tunnin kuluttua.
Olin ottamassa nokkaunia. Torkahdin uudelleen.
Päätin jatkaa unia puolisen tuntia ja mennä sitten taksilla baariin.
Heräsin maanantaiaamuna.
Mietin, että minussa oli jokin pahasti vialla.
Olin täysin uupunut. Se oli niin syvällä minussa…
Sanotaan vaikka näin.
Jos minun piti mennä pesulaan kadun toiselle puolelle,
minun oli mietittävä, pystyisinkö siihen. "Riittävätkö voimani tähän?"
Se ei ollut normaalia. Olin yleensä hyperaktiivinen.
Menin neurologin pakeille.
Hän kertoi, että minulla on spinaalikanavan ahtauma.
"Operoimme sinut heti. Sinulla on myös Parkinsonin tauti."
Miltä sinusta silloin tuntui?
Nyt todellinen Varjoni tulee esiin. Näet, miltä käsialani näyttää.
Miksi?
Se on hädin tuskin lukukelpoista.
En tykkää edes katsoa sitä.
Olin ennen käsistäni kätevä.
Olin erittäin hyvä koriksessa mutta pärjäsin kaikessa.
Nyt…
No, tilanne on ilmiselvä.
Mutta kun pelko hiipii mieleeni, yritän kohdata Varjoni välittömästi.
Hän näyttää kuihtuneelta. Tiedätkö?
Riutuneeltako? -Aivan.
Siltä Varjoni näyttää nyt. Kuin olisin murenemassa kappaleiksi.
Voivatko sinusta sairaudet johtaa yksinäisempään elämään?
Kyllä. -Miksi?
Minä pelkäsin hetken aikaa jopa ulos menemistä.
Halusitko koskaan lapsia?
Aina, mutta nyt on jo liian myöhäistä. En haluaisi lasta nyt.
Mikset?
Olen liian heikko.
Jo tästä tuolista nouseminenkin vaati pohdintaa.
Olisi monia hetkiä,
joina en pystyisi olemaan läsnä lapsen elämässä.
Lapsi siis tuskin olisi hyvä ajatus. -Se on helvetin syvältä.
Mutta ilman sairautta en olisi kehittänyt viimeisimpiä teorioitani.
Joka kerta, kun oloni on heikko ja nujerrettu,
keksin jotain uutta.
Parkinsonin tauti sai minut ajattelemaan aikaa. Todella.
Ajatus siitä, että olen oikealla polulla elämässäni,
vahvistui valtavasti.
Jos en ajattelisi niin, jäisin surkuttelemaan tilannetta.
"Mikä harmi." Se vaikeuttaisi elämää. Sitä vain rypisi itsesäälissä.
Se olisi ajanhukkaa.
Teetkö koskaan niin? Ryvetkö itsesäälissä?
Kyllä. Jatkuvasti.
Mutta osaan lopettaa sen nopeaan.
Kun aloin editoida elokuvaa,
käytin piirustuksiasi työkalujen selittämiseen.
Viivoissa näkyy hieman käsiesi tärinä. Haittaako, jos käytän niitä?
Ei, se olisi hienoa. Käytä niitä. Jos ne ovat hieman epäselviä, hyvä niin.
Kaiken perustanahan on se, ettemme voi aina voittaa,
emme voi olla täydellisiä,
emme voi hallita kaikkea, mutta voimme silti jatkaa elämäämme.
Tämä on muistutus siitä.
Jokainen kortti on hieman erilainen tapa lähestyä samaa tavoitetta,
joka on pakottaa oma idiootti itsensä toimimaan peloista huolimatta.
RADIKAALI HYVÄKSYNTÄ
Tuosta tulee mieleen Radikaali hyväksyntä.
Se auttaa minua käsittelemään monia asioita.
Juuri niin. Nimenomaan.
Jokaisessa tapahtumassa on jotain, mistä voi oppia.
Kun jokin menee pieleen,
kuka tahansa voi päättää käsitellä asian huomenna.
Se ei riitä.
On luotava refleksi, joka puristaa tilanteesta mehut ulos.
Siten löytää heti tilanteesta jotain merkityksellistä.
Silloin ei joudu negatiiviseen mielentilaan -
vaan oppii miettimään: "Mitä voin tehdä asialle nyt?"
Minun on tehtävä punnerruksia. Kestääkö täällä mikään painoani?
Punnerruksiako? -Kyllä. Oloni on jäykkä.
Voit tehdä niitä kelkan päällä, jos haluat.
Varovasti, Phil.
En ole ennen tehnyt tätä näin monen katsoessa.
Kymmenenkin riittää. Kelkkahan on oiva tähän puuhaan.
Voinko viedä sen kotiini?
Kallein punnerruslaite… -Ei saa arvostella itseään.
Ei saa sanoa itselleen mitään negatiivista.
Se ei tarkoita, ettei mitään negatiivista ole.
Niin ei vain saa tehdä. Se sotii tavoitettamme vastaan.
Tilanteesta on myös löydettävä jotain positiivista.
Kamu, olet tulessa.
Kun näitä tekee sata päivässä, vahvistuu.
Teetkö niitä sata? -Varmaankin.
Aina, kun kehoni jäykistyy, minun täytyy tehdä jotain.
Nyt kroppa on paljon rennompi. Joskus en saa itseäni liikkeelle.
Mutta tämä auttaa.
Levitän tietoisuutta tekniikastani, jos ette leikkaa tätä elokuvasta.
Mehun puristaminen tarkoittaa sitä, että pystyy selviämään tilanteesta -
ja uskoo sen mahdollisuuksiin. Löytää siitä jotain arvokasta.
Kun oppii toimimaan tällä tapaa, kaikesta tulee arvokasta.
Pelkkiin suuriin asioihin keskittyminen ei riitä.
On keskityttävä pikkuasioihin.
Oloni on parempi. Olo on vetreä. -Teen noin äidille.
Anteeksi.
Kaikki tapahtumat ovat arvokkaita.
Jos sen ymmärtää, ympäröi itsensä mahdollisuuksilla.
Ei lisättävää.
Putsasit tuolla pöydän! Mieletöntä.
Tuo on yksi parhaista. Stutzin hitti.
Se on yksi parhaista. -Käytin sitä eilen illalla.
Niinkö? Mitä tapahtui?
Sain ahdistuskohtauksen enkä saanut nukutuksi.
Mutta en halunnut lisäahdistusta siitä, etten saisi tarpeeksi unta yön aikana,
joten hyödynsin Radikaalia hyväksyntää. Käytin ajan -
kehittääkseni ideoita näitä kuvauksia varten.
Hyvää työtä.
Älä mokaa tätä nyt.
Puhuinko jo Cainista ja Abelista?
Ehkä en. -Olivatko he lukiokavereitasi?
Muistan… Taisin olla yhdeksän.
Silloin ei vain hypätty koneeseen. Lento oli iso juttu.
Sinä päivänä ei nähnyt paskaakaan. Oli pilvistä.
Isäni jutteli minulle jostain ja sanoi:
"Älä huoli. Pilvien yläpuolella paistaa aurinko."
En voinut uskoa sitä. Ajattelin, että hän oli seonnut.
Kuinka aurinko voisi olla taivaalla,
kun paksun pilviverhon takaa ei näkynyt mitään?
Muistan tarkalleen sen hetken,
kun aurinko alkoi paistaa pilvien lomasta. Olin hämmästynyt.
Koko kuvani universumista muuttui,
koska minulle ei ollut enää tärkeää määritellä todellisuutta -
sen hetken tapahtumien perusteella. Aurinko olisi silti aina taivaalla.
Pilvet vain peittävät sen.
Jos ei nouse niiden yläpuolelle, päivä tuntuu huonolta.
Silloin koko elämä tuntuu huonolta.
OSA X MUSTA PILVI
Jokainen ajatus vaikuttaa mielialaan.
Jokainen ajatus on joko positiivinen tai negatiivinen.
Kiitollisuuden virta tarkoittaa, että valitsee niistä positiiviset.
KIITOLLISUUDEN VIRTA
Osa X haluaa tehdä virrasta negatiivisen ja luo pilviä taivaalle,
jottei aurinkoa näkyisi.
Silloin unohtaa koko auringon.
Kysymys kuuluukin: kuinka pilviverho läpäistään?
Kiitollisuuden avulla.
Se antaa tunteen,
että on aina olemassa jotain positiivista, vaikkei sitä näekään.
Kiitollisuuden voi saavuttaa työkalun avulla.
Kiitollisuuden virta ei keskity asioihin, joista on kiitollinen.
Kiitollisuuden virta keskittyy sellaisten asioiden luomiseen.
Sulje siis silmäsi.
Nyt haluan, että sanot korkeintaan neljä asiaa,
joista olet kiitollinen.
Mitä pienempi asia, sen parempi. Silloin kiitollisuus tiivistettävä.
Tee se hitaasti. Sinun pitää tuntea kiitollisuutesi.
Olen kiitollinen veljenpojistani.
Olen kiitollinen surffauksesta.
Olen kiitollinen -
koirastani.
Olen kiitollinen sinusta.
Jatka nyt asioiden keksimistä, mutta älä sano niitä ääneen.
Luo mieleesi Kiitollisuuden virta.
Hyvä. Seuraavaksi,
kun olet luomassa kiitollisen ajatuksen, älä tee sitä.
Pysäytä se. Tunnet vain voiman, joka olisi luonut ajatuksen.
Kun se kasvaa, voima ottaa sinut täysin valtaansa.
Sitä Kiitollisuuden virta on. Erinomaista. Tunsitko mitään?
Tunsin, että kaikki tavallaan -
hidastui.
Oloni oli lämmin. Koin lohdutuksen tunteen.
Sepä hyvä.
Tämä toimii parhaiten silloin, kun ei toista asioita, joista on kiitollinen.
Ajatustyön on oltava luovaa.
Asioita on kaivettava ja niitä on etsittävä tosissaan.
Se on prosessi, joka muuttaa mielialaa.
Tätä voi käyttää, kun ajatukset vaeltavat villeinä.
Pahinta on väitellä ajatustensa kanssa. Sillä on todella huono vaikutus -
eikä siitä ole mitään hyötyä.
Kiitollisuus ei ole vain kiitollisuutta konkreettisista asioista.
Kiitollisuus on mielentila, jossa haluaa olla mahdollisimman usein,
koska se yhdistää…
Se hajottaa pilviverhon.
Kun on niiden yläpuolella, on eri maailmassa.
Osa X sanoo, ettei pidä olla kiitollinen. "Sinua vedätettiin.
Olet uhri. Ansaitset enemmän. Miksi olisit kiitollinen kaikesta tästä?"
Se on pahuus, joka puhuu. Klassinen Osa X.
En puhu kanssasi usein Parkinsonistasi.
Pohdin, mikä osa siitä on omaa pelkoani. Sitä, etten tahdo kohdata -
omia aiheeseen liittyviä pelkojani.
Muista, että usein varmaakin aliarvioit minut.
Mukaudun sairauteeni päivittäin, ja se auttaa elämässäni.
En tiedä. Olen erikoinen.
En usein ajattele tuollaista. Ajattelen kyllä tulevaisuutta.
Suurin pelkoni on, etten saa tarpeeksi tehtyä ennen kuolemaani.
Aiheet, joista puhuimme tänään, ovat noin kymmenys kaikesta materiaalistani.
Pieni murunen.
Kuolema itsessään on todella -
monimutkainen aihe kaikille.
Minulle, minä -
pelkään todella paljon sinun menettämistäsi.
En ajattele sitä jatkuvasti, mutta haen sinulta aina elämänohjeita -
ja lohtua sille, että asiat järjestyvät.
Ainoan kerran, kun jouduin käsittelemään kuolemaa,
autoit minua pääsemään sen yli.
Puhutko veljestäsi?
Hän menehtyi yllättäen muutama vuosi sitten.
Ennen näitä kuvauksia en tiennyt, että sinäkin menetit veljesi.
Kerroit tarinan siitä, missä olit sinä päivänä.
Kyllä. -Muistat, missä olit.
Menit silloin kouluun. Muistit paljon.
Minä itse välttelen sen päivän ajattelemista.
Ja sinä aamuna tulin vastaanotollesi.
Se oli rankin päivä elämässäni.
En ole koskaan ollut yhtä poissa tolaltani.
Käskit minun silloin antaa puhelimeni -
ja otit kuvan minusta.
Pohdin aina, miksi teit niin.
On todella harvinaista saada tallennetuksi jotain huipussaan,
kaikkein rankinpana hetkenä.
Nyt voit palata siihen hetkeen. Oli se sitten viikon tai vuoden kuluttua.
Jonkin ajan kuluttua.
Sinä aikana paranee ja toipuu menetyksestä.
En ole katsonut sitä kuvaa neljään vuoteen.
Mutta tulostin sen, koska halusin näyttää sen sinulle ja katsoa sitä itse.
Etkö ole nähnyt tätä neljään vuoteen? -En.
Hyvällä tavalla…
Näytän siltä, että minusta on riisuttu kaikki teennäinen.
Ilmeeni on oudon seesteinen. -Niin on.
Se on todella omituista.
Mutta ehkä veljeni kuolema sai minut unohtamaan -
kaiken, millä ei ole väliä.
Kaiken, mitä luulit tarvitsevasi, mutta et tarvitse.
Se on kuva henkilöstä, joka on käynyt läpi helvetin -
ja selvinnyt siitä ehjänä -
ilman suurempia draamoja. Pidän siitä.
Se on kuva voittajasta, vaikka se ei siltä näytäkään.
MENETYKSEN KÄSITTELY
Menetyksen käsittely on työkalu, joka auttaa juuri siinä.
Moni käsittelee menetyksen huonosti. Eikä siinä kaikki,
he jopa huolehtivat menetystä ennen sen tapahtumista.
On opittava olemaan kiintymättä liikaa asioihin.
Eli voin tavoitella jotain, mutta voin elää myös ilman sitä.
Haluan silti tavoitella sitä. Mutta olen myös valmis häviämään.
Ensin on valittava jotain, johon on kiintynyt liikaa.
Se voi olla ihminen, työpaikka, jotain pientä. Sillä ei ole väliä.
Mutta sen on oltava jotain, josta ei halua päästää irti.
Jotain, jonka menettämisestä pelkää seuraavan kamaluuksia.
Keksitkö jotain? Selvä.
Ajattele, että pidät siitä kiinni.
Ei haittaa, vaikka asia ei olisi aineellinen.
Kuvittele, että pidät siitä kiinni kuin puun oksasta.
Sinua pelottaa. Et uskalla irrottaa.
Mutta irrotat silti. Sitten alat pudota.
Mutta se ei tunnu pahalta.
Olet yllättynyt, koska pudotus on hidasta ja hellävaraista,
mutta putoat silti. Sanot: "Olen valmis menettämään kaiken."
Sano se ääneti.
Se on sanottava tarkoituksella.
Kun sanot sen, putoat auringon pinnalle. Se odotti alapuolellasi.
Kehosi palaa tuhkaksi.
Olet nyt menettänyt kaiken,
koska et voi omistaa mitään ilman fyysistä kehoasi.
Kun fyysinen kehosi palaa tuhkaksi, olet pelkkä auringonsäde muiden joukossa.
Säteilet kaikkiin suuntiin.
Säteilet rakastavaa, anteliasta, virtaavaa tunnetta.
Sitten katsot ympärillesi ja näet lukemattoman määrän muita aurinkoja,
aivan kuten se, jonka sisällä olet, ja ne kaikki säteilevät.
Kuulet aurinkojen sanovan yhteen ääneen:
"Me olemme kaikkialla."
Tämä on aurinkomaailma.
Siellä voi vain antaa. Ei voi ottaa.
Ei voi pitää tai omistaa mitään. Se on mahdotonta.
Voit nyt avata silmäsi.
Miltä se tuntui?
Hyvältä.
Etkö halua sanoa muuta? -Haluan.
Olen todella hyvä luopumaan töistä,
identiteetistä tai kaunasta jotakuta kohtaan.
Pystyn luopumaan niistä työkalujen avulla.
Mutta mitä romanttisiin suhteisiin -
tai rakkaan perheenjäsenen menettämiseen tulee…
Niistä luopuminen on vaikeaa.
Ajattele asiaa näin. Älä yritä olla kiintymättä mihinkään.
Yritä vain vähentää kiintymyksen määrää, kun alat pelätä jonkin asian menetystä.
Suurin osa ihmisistä on ollut aina kiintynyt johonkin, koko elämänsä ajan.
Heille kiintymyksen vähentäminenkin on hyödyllistä.
Ihmiselle ei ole hyväksi olla täysin kiintymättä mihinkään.
Tuossa on järkeä.
Tavoite ei ole olla täysin kiintymättä mihinkään.
Tavoite on saavuttaa tila, jossa ihmisen, paikan tai asian menetys -
ei tuhoa koko olemassaoloa ja tunnetta omasta kokonaisuudesta.
Juuri niin.
En halua jättää asioita käsittelemättä, koska en halua niiden kalvavan minua.
Jopa pelot ja tuska. Kun niistä puhuu, olo vapautuu monella tapaa.
Käytän tätä työkalua, ja se on auttanut minua.
Haluaisin olla munkki, joka vain unohtaa kaiken,
mutta tunnen yhä tuskan päivittäin.
Tiedätkö? Kaipaan yhä veljeäni.
Ja kaipaat vielä pitkään.
Sanotaanpa vaikka näin.
Kuolema ei ole pysyvä olotila.
Kuolemaa voi pelätä, se ei haittaa,
kunhan ajattelee sen johtavan johonkin. Uudelleensyntymiseen.
On uskottava ajatukseen siitä, että uudelleensyntyminen on mahdollista -
jopa maailman pohjasakalle.
Että elämä on sykli, joka jatkuu uudelleensyntymisellä.
Sitä lähemmäksi ihminen ei pääse Jumalaa.
Ymmärrän. Totuus on, että elämä jatkaa kulkuaan.
Maailmassa on muutama ihminen, joita en todellakaan halua menettää.
En minäkään halua menettää sinua.
Mutta minkäs teen?
Meidän pitäisi mennä naimisiin. -Haluan avioehdon.
Tässä on osa niistä. -Ne ovat sairaan hienoja.
Kyllä, tämä.
Tajusin kuvausten aikana kuvitelleeni,
että kunnioittamillani ihmisillä ei ole samoja ongelmia kuin minulla.
Anteeksi.
Ymmärrän tuon.
Se on absurdia. Tiedän. Todella. Naurat, koska se on absurdi ajatus.
Minusta ihmisten on hyvä nähdä, että olet henkilö, jota arvostan suuresti.
Mutta kunnioittamamme ihmiset -
kohtaavat samoja ongelmia elämässään kuin mekin.
Taistelet yhä ymmärtääksesi ihmisenä oloa, aivan kuten muutkin.
Olet tehnyt sen selväksi, ettet säästy tuskalta,
epävarmuudelta tai jatkuvalta työltä.
Minusta on kaunista nähdä haavoittuvaisuutesi.
Minulle se vain todistaa, ettei kukaan tiedä elämästä kaikkea.
Se on elämän salaisuus.
Minun mielestäni. -Mikä?
Sen hyväksyminen, ettei kukaan koskaan ymmärrä elämää täysin.
Onnellisuus riippuu siitä, kuinka sen tosiasian hyväksyy -
ja mitä sillä tekee. Mutta se on ensin hyväksyttävä.
Muuten päässä pyörii ajatus, että muut hallitsevat elämää täysin -
ja itse ei.
Tämä on todella hieno hetki.
Voitteko te pysyä tässä, ja minä menen kotiin nukkumaan?
Kun palaan aamulla, haluan löytää teidät juuri…
Sopiiko sellainen?
Oletko väsynyt?
Kyllä. Vähäsen. -Selvä. Mene lepäämään.
Mitä näet, kun suljet silmät?
Näen meren.
Kaunis ranta, ja aallot ovat…
Ne eivät ole valtavia. Täydellisiä aaltoja.
Ne kulkevat ylös ja alas kehoani pitkin.
Onko vesi lämmintä vai kylmää? -Lämmintä.
Tiedätkö, mitä äitini sanoi, kun veljeni meni sairaalaan?
"Hän meni sinne pikkulapsena." Veljeni oli kolmivuotias.
"Mutta kolme kuukautta myöhemmin, kun veljesi kuoli, hän oli aikuinen mies."
Jokin siis… Hän muuttui.
Olin todella surullinen, mutta myös…
Tunsin syvää kunnioitusta.
Näetkö hänet nyt? -Mitä?
Näetkö veljesi nyt?
Kyllä, hän ei ole erityisen…
Tiedän, että hän on veljeni, mutta hän näyttää -
olevan sinun ikäisesi.
Veljeni sanoo, ettei hän varoittanut minua tarpeeksi ajoissa kuolemastaan.
Hän sanoo…
Kuolema ei kuulemma haitannut turhan paljoa. Hän tiesi siitä.
Miten hän olisi voinut varoittaa minua? Ehkä hän olisi voinut. En tiedä.
Tiedän, että se on mahdotonta, mutta minusta tuntuu sille,
että lennän.
Miltä se tuntuu? -Hyvältä.
Voinko nousta istumaan? -Lennätkö ilmassa?
Toivon, että se loppuu, kun jalkani koskevat…
Onko sinulla vakuutus?
On. Haluatko istua? -Kyllä.
Voit nousta istumaan. Toki.
Tämäpä on kaunis huone.
Tämä on päivittäinen haasteeni. Sängystä nouseminen.
Ehkä yrität jotenkin saada minut hallintaasi.
En ole varma. Miksi? -Kaikista noista syistä.
Pitäisikö jonkun hakea lääkkeesi?
Pidän taustasta tuollaisenaan.
Monet näkevät unia,
joissa he löytävät uuden makuuhuoneen talostaan -
tai jonkin muun valtavan asian.
Se tarkoittaa, että on tietoisempi unimaailmastaan.
Että näkemys universumista laajenee.
Eli ihmiset uneksivat olemattomista huoneista talossaan,
ja se tarkoittaa tajunnan avartumista. -Aivan.
Hullua.
Sanon: "Tee perkele tarkalleen, mitä käsken.
Takaan, että olosi paranee. Täysin varmasti."
Hetkinen. Sain ajatuksen. -Kerro vain.
Kuvasimme jo elokuvan avauskohtauksen,
joten tästä voi tulla sen loppu.
Kerron, miksi tein elokuvan, kun olemme jo kuvanneet kaiken.
Hyvä ajatus.
Kokeilepa tätä.
Sano ensin se, mitä sanoit aluksi, ja seuraa sitä loppukommentilla.
Teen tämän elokuvan,
koska haluan jakaa terapiaa ja siinä oppimiani työkaluja -
mahdollisimman monelle elokuvan välityksellä.
Tein elokuvan, koska Phil on minulle rakas -
ja koska rakastan elämää, jonka olen työkalujen avulla saavuttanut.
Ei ole väliä, mitä elokuvasta ajatellaan. Vain sillä on, että saimme sen valmiiksi.
Yhdessä.
Tunnen olevani läheisempi kanssasi kuin aluksi,
mikä on minusta hyvä merkki.
Tunnen myös olevani onnekas tehdessäni tämän 74-vuotiaana.
Olet minulle rakas. -Sinäkin minulle.
Mutta toivon silti, ettet kaataisi paskojasi niskaani.
OMISTETTU VELJILLEMME
Kun kuvasimme kuukausia sitten,
kerroit parisuhteesta, joka on jatkunut satunnaisesti pitkään.
Mainitsit minulle puhelimessa, että olit yhteydessä kyseiseen naiseen.
Jos haluat, voitko kertoa siitä lisää?
Tilanne on mieletön.
Hän on läheisin ihminen minulle koko maailmassa.
Kun olimme nuorempia, emmekä halunneet suhdetta,
se johtui minusta.
Minulta puuttui tahdonvoima panna se toimimaan. Nyt minulla on sitä.
Puhuitko hänelle keskustelumme jälkeen? -Kyllä. Se auttoi.
Keskustelumme nolotti minua hieman. -Millä tavoin?
Tajusin tekeväni jotain, jolle en ollut täysin omistautunut.
Tein sitä juosten kusten. Sen tajuaminen auttoi minua.
Kumpi teistä pelkää enemmän vakavaa suhdetta? Sinä vai hän?
Minä. Täysin varmasti.
Pystytkö kaatamaan muurisi -
ja unohtamaan pelkosi, jotta voitte yrittää suhdetta?
Kyllä. Teen niin. -Millaista lopputulosta toivot?
Toivon, että suhde toimii.
Se olisi toivottu lopputulos.
Tekstitys: Vesa Puosi