Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Mi újság, Stutz? - Szia, Jonah!
Na, mesélj!
Mindig ezt mondod, amikor hozzád jövök.
Mindenkinek ezt mondom.
Igen, a terápiás üléseken. De ez most egy film.
A másik, amitől eldobom az agyam, amikor azt mondod, hogy:
„Csak nehogy rám zúdítsd az összes szarságodat!”
Évek óta kínzol a hülyeségeiddel, és már kezdek belefáradni.
Hát, itt vagyunk.
Mit gondolsz, miért akarok filmet készíteni rólad?
Talán az elképzeléseim miatt.
Szerintem az elképzeléseim olyan hatással voltak rád,
hogy szeretnéd másoknak is megmutatni.
És talán…
Nem tudom, talán megpróbálsz az irányításod alá vonni, vagy…
Nem tudom. Miért?
Szeretném bemutatni azokat az eszközöket és tanításokat,
amiket te, Phil Stutz, a pszichológusom alkalmaz,
hogy azokat mások is megismerhessék,
és jobbá tehessék általuk a saját életüket.
Filmre vesszük egyetlen nap egyetlen ülését,
és átbeszéljük azokat az eszközöket, amik nekem a legtöbbet segítettek.
Jól hangzik.
És szeretném egyúttal leróni a tiszteletem
egy olyan ember előtt, aki számomra nagyon fontos, és akit nagyon tisztelek.
Rendben.
De nem tudnál néha egy kicsit viccesebb lenni?
A PHIL STUTZ-MÓDSZER
Általában mi az első, amit egy betegtől kérdezel?
Általában az, hogy: „Mit akarsz? Miért vagy itt?”
A legtöbb pszichológus nem akarja befolyásolni a beteg gyógyulását.
„Majd magától rájön a válaszra, ha készen áll.”
Ez marhaság. Elfogadhatatlan.
Amikor elkezdtem, még a semleges modell volt a követendő.
„Csak megfigyelő vagyok. Ez nem az én harcom.”
De a folyamat lassúsága miatt a betegek sokat szenvedtek.
Tudod, mit mondok erre?
„Baszd meg! Ugye csak viccelsz?”
Ha egy depressziós betegem attól fél, hogy nem fog felépülni,
azt mondom neki: „Csináld pontosan azt, amit mondok!
És 100%-ban garantálom, hogy jobban leszel.”
Mikor először jártam nálad, leültünk,
és te egyből megmondtad, hogy mit kell tennem.
Egyből cselekvésre ösztönöztél. Eszközt adtál a kezembe.
Mert erre van szükség.
Gyorsan kell haladni.
Persze nem akarok senkit se egy hét alatt meggyógyítani, hiszen az lehetetlen.
De a betegnek éreznie kell a változást,
az előremozdulást.
Mert az reményt ad. Rájön a beteg, hogy: „Bakker, ez lehetséges!”
Szóval mik azok az „eszközök”?
Az eszköz olyasmi, ami azonnal és valós időben változtatja meg
az ember belső állapotát.
Egy tapasztalatból, ami általában kellemetlen,
lehetőséget kovácsol.
Megváltoztatja az ember hangulatát,
és reményt ad, hogy nem fog örökké megragadni egy adott hangulatban?
Úgy van.
Alapvetően ez egy valós idejű vizualizációs gyakorlat,
amit az ember a fejében végez.
Igen. Ha úgy vesszük, tanító vagyok.
Megtanítom az embernek, hogy mikor és hogyan használja az eszközt.
Minden beteged, köztük én is, kap egy csomó kis rajzot.
Lerajzolod az eszközöket, amikről az üléseken beszélünk,
majd ideadod, hogy vigyük haza.
Tudod, én vizuálisan gondolkodom.
Először csak magamnak rajzolgattam,
de a betegeimnek is nagyon sokat segítenek.
Azért jók a rajzok, mert a nagy ötleteket egyszerű képekké alakítják.
Ezek segítségével kommunikálok a betegekkel,
és szerintem ez sokkal hatékonyabb a szavaknál.
Amint előkerül egy rajz,
azonnal létrejön közöttünk egy kapcsolat.
Egy egyedülálló, személyes kapcsolat.
Annyira személyes, hogy megengeded, hogy lefilmezzelek.
Ilyesmit még egyetlen pszichológusnál sem tapasztaltam.
A veled közösen végzett munka során kimondhatatlanul sokat javult az életem,
és ha nekem bevált, akkor talán másoknak is beválik.
Ideje bevenni a gyógyszered.
- A micsodát? - A gyógyszered.
- Köszi. - Szól az emlékeztető.
A francba!
Kérsz egy kis Parkinson elleni cuccot?
Már évek óta nem tolok cuccokat.
Tudod, fiatalkoromban én is drogoztam.
Akkor még nem is sejtettem, hogy 50 évvel később ilyesmiket fogok majd szedni.
Csak ennyi gyógyszert szedsz a Parkinsonra?
Igen.
Ennél a betegségnél minden apróságot előre meg kell tervezni,
ami valahol nem is annyira nagy baj.
Például amikor reggel felkelek,
összevissza tekeredek, mire végre kikászálódok az ágyból.
Nekem minden napban az a legnehezebb, hogy kimásszak az ágyból.
- De nem azért, amiért neked. - Sejtettem.
Hát, igen.
Tudod, előtted csak a hagyományos pszichoterápiával találkoztam,
már ami a beszélgetéseket illeti.
Olyasmiket mondtak, hogy: „Érdekes.” Meg hogy: „Mit érzel most?”
Folyton tartották a távolságot.
A hagyományos terápiánál azért fizetünk a pszichológusnak,
hogy előadjuk az összes problémánkat, amit az ő kedvéért összegyűjtöttünk,
de a pszichológus csak hallgat.
És az ember barátai, akik tök idióták,
ők adnak tanácsot,
sokszor önkéntelenül is.
- Igen. - Pedig az kéne, hogy ők hallgassanak meg,
és hogy a pszichológus adjon tanácsot!
Tudod, nem arról van szó, hogy a pszichológus nem akar segíteni.
Egyáltalán nem.
De én mindig is úgy éreztem, hogy valami hiányzik.
Az eszköz egy hidat alkot
az általad problémának vélt dolog és a probléma gyökere,
illetve a tüneteknek
egy legalább minimális kezelése között.
Az egész a lehetőségekről szól.
De nem az elcsépelt, semmitmondó értelemben vett lehetőségekről.
A lehetőség azt jelenti, hogy úgy érzed, hogy képes vagy másképpen reagálni.
Ez olyan…
Hogy is mondják? Közhelyesen hangzik. De ez az igazság.
Azt mondtad, hogy az első, amin dolgozzak, az az életerőm.
Ez egy roppant kézzelfogható dolog, ami képes megváltoztatni az ember életét,
és szerintem mindenki számára könnyen értelmezhető.
Számomra ez volt az első lépés,
ami elindított a gyógyulás útján.
Így igaz. Mondok egy klasszikus példát.
Bejön hozzám egy depressziós fickó, és azt mondja:
„Tudom, hogy vannak rossz szokásaim, hogy következetlen és lusta vagyok.
De ha tudnám, hogy mit kéne tennem,
ha lenne életcélom, akkor teljesen új erőre kapnék.
De nem tudom, mit kéne tennem,
ezért egyszerűen tovább tétlenkedem.”
És ez okozza a depresszióját.
A megoldás, ami ugyanúgy vonatkozik rád is,
ahogyan mindenki másra, aki keresi az utat,
és nem tudja, mitévő legyen,
az az, hogy bármikor dolgozhatsz az életerődön.
ÉLETERŐ
Csakis úgy fogod megtudni, hogy ki vagy, és hogy mit kéne tenned,
ha aktiválod az életerődet,
mert az életerőd az egyetlen olyan részed,
ami utat mutathat olyankor, amikor elvesztél.
Az életerőnek három szintje van. Úgy képzeld el, mint egy piramist!
A legalsó szint a testeddel való kapcsolatod.
A második szint az emberekkel való kapcsolatod.
Végül a legfelső szint az önmagaddal való kapcsolatod.
Az első lépés a testeddel való kapcsolatod.
Dolgozz a testeden, hogy jobban működjön! Ez mindig segít.
Klasszikus hiba, hogy az emberek nem mozognak.
Fontos még a megfelelő étrend
és az alvás is.
Ezek a dolgok hány százalékban segítenek,
hogy az ember egyből jobban érezze magát?
Azt mondanám, hogy már az elején
úgy 85%-ban segítenek.
Igen magas az arány.
Ez rohadt durva!
Amikor gyerek voltam,
azért sujkolták belém a mozgást és a diétát,
mert „valami baj volt a külsőmmel”.
Senki sem magyarázta el, hogy a mozgás és a diéta
jót tesz a mentális egészségemnek.
Bárcsak másképpen magyaráznák ezeket a dolgokat az embereknek!
Egyetértek.
Tudod, számomra
ez rengeteg problémát okozott.
Még az anyámmal való kapcsolatomat is megrontotta.
Nagyon szemét voltam vele. Azt mondtam: „Baszd meg!
Nem csinálom, mert azt mondod, valami baj van velem.”
Ezt fejtsd ki bővebben!
Megtehetném, de nem fogom, mert ez a film rólad szól, és nem rólam.
És ha azt mondom, hogy ha kifejted,
akkor én is könnyebben el tudom magyarázni a technikákat?
Erre nem gondoltál?
Jobban járnánk, ha te csinálnál filmet rólam,
és nem pedig fordítva, ahogy elkezdtük.
Ez jó volt.
Szóval ez volt az első szint.
A következő az emberekkel való kapcsolatod.
Amikor az ember depressziós lesz, nem szűnnek meg a kapcsolatai.
Ez olyan, mint amikor egy hajó eltűnik a horizonton.
A hullámok elsodorják az embert az élettől,
és a kapcsolatai…
Ez olyan, mint amikor sziklát mászol, és beütöd a szögeket,
a kapaszkodókat.
Nos, a kapcsolataid azok a kapaszkodók, amik visszaránthatnak téged az életbe.
A kulcs az, hogy te kezdeményezz!
Ne várj, hogy a másik kezdeményezzen!
Ha valakit elhívsz egy unalmas ebédre,
már az is jó, mert már az is pozitív hatással van rád.
Szimbolikus értelemben az az ember képviseli az egész emberi fajt.
Ez volt a középső szint, a legfelső pedig az önmagaddal való kapcsolatod.
ÖNMAGAD
Mondhatni, hogy ez a tudatalattiddal való kapcsolat megteremtését jelenti,
mert senki sem tudja, mi rejlik a tudatalattijában, amíg nem aktiválja.
Ennek az egyik módja az írás.
Az írás csodákra képes.
Írással javíthatod az önmagaddal való kapcsolatodat.
Sokan kérdezik, hogy: „Mit írjak?
Nem érdekel az írás, nem vagyok író.” Az nem számít.
Az írás olyan, mint egy tükör.
Az írás tükrözi a tudatalattidat.
Ha naplót vezetsz, olyan dolgok kerülnek felszínre,
amikről nem is sejtetted, hogy tudod.
Tehát ez az életerő három szintje.
Ha elvesztél, ne kezdd el keresni az utat!
Először inkább dolgozz az életerődön!
Fontos a szenvedély.
Növeld az életerődet,
hogy megtudd, mi az, amiért szenvedélyesen rajongsz!
De az első lépés az, hogy szenvedélyesen próbálj összekapcsolódni az életerőddel,
és erre mindenki képes.
És ha tartom magam a piramishoz, minden más is rendeződni fog?
Minden más rendeződni fog.
Honnan jönnek neked ezek a dolgok?
Volt egy felettesem, amikor még fiatal voltam,
és még nem volt saját praxisom.
Arról faggattam az embereket, mi történt velük 30 évvel korábban,
és hogy mi okozhatja a gondjaikat.
Ugyanúgy távoztak, ahogyan érkeztek.
Úgy érezték, hogy elveszett a remény.
Erre megkérdeztem
a felettesem: „Nem tehetnénk valamit, hogy az emberek hamarabb érezzenek
valami javulást?”
Azt felelte a felettesem, hogy:
„Eszedbe ne jusson!”
Mintha egyáltalán nem értette volna az emberek állapotát.
Arra gondoltam: „Azonnal tennünk kellene valamit.
Nem kell minden problémájukat azonnal megoldanunk,
de muszáj éreztetni velük, hogy képesek azonnali változást elérni.”
Nem akartam, hogy üres kézzel távozzanak.
Sose féltél attól, hogy a stratégiád rosszra sarkallja a betegeket?
Nem.
Azt szoktam mondani, hogy a szakmában
ugyanolyan vagyok, mint mindenki más, egy dolgot leszámítva.
Csakis a betegre figyelek, és minden mást kizárok.
Már gyerekkorban is mindenféle emberek meséltek nekem a gondjaikról.
Még csak tízéves voltam, és már felnőtt emberek jöttek oda hozzám.
Nem is ismertem őket, mégis kiöntötték nekem a lelküket.
Gőzöm sincs, hogy miért.
Ötéves koromig Bronxban éltünk, utána Manhattanbe költöztünk.
Azon belül hová?
Először a 78. és a Broadway sarkára. 78. utca, nyugati oldal, 215.
Átlagos munkáscsalád voltunk.
Apám egy nagyon rendes fickó volt.
Hangos és makacs.
Szeretett beszélgetni.
Ha rajta múlott volna, minden este lettek volna vendégeink,
de anyám utálta az ilyesmit.
Azt mondta anyám, hogy a gyönyörű, verőfényes bronxi napokon,
amikor millió gyerek játszik odakint az utcán,
a kedvenc időtöltése az, hogy bezárkózik, és könyvet olvas.
Magának való volt. Nem szerette a társaságot.
„Azért szeretek elmerülni a könyvekben, mert az élet túl fájdalmas.
Nem akarok az élettel foglalkozni. Csak a könyv érdekel.”
Mint sejthető, komoly gondjaik voltak egymással.
Mikor is történt? Az 50-es években?
Igen. Azt hiszem, talán '56-ban.
Mikor is… Mikor is halt meg?
Hogy is hívták az öcsédet, aki elhunyt?
Eddie-nek. Eddie az öcsém volt, de meghalt.
Azonnal látták rajta.
Olyasfajta tumor volt, ami nagyon jellegzetes kiütést okoz.
Évekkel később mondta nekem az orvosa,
hogy amint belépett a rendelőbe, azonnal felismerte a betegséget.
De a szüleink nem mondták el. Ez nagy hiba volt.
Hány éves voltál, amikor meghalt? Kilenc?
Igen, kilenc voltam.
Ő pedig három?
Igen, hároméves volt.
Kimentem a mosdóba,
feltettem a lábam a vécécsészére,
mint valami középkori lovag,
és azt mondtam Istennek:
„Ha életben hagyod őt, akkor hinni fogok benned.
Ha nem, akkor nem hiszek benned.” Időbe telt feldolgozni.
Amikor csak New Yorkban járok, igyekszem elmenni oda.
Szeretek ott álldogálni, ahol régen apát vártuk.
Anya kiszállt a taxiból,
egyenesen bement a házba, és felment a lifttel.
Ránk se nézett.
Kérdeztem anyát: „Visszamehetek a suliba?”
Azt felelte: „Azt csinálsz, amit akarsz.”
Úgy is lett.
Azt hiszem, ez is része volt a tagadásomnak.
Az ember rögtön elkezdi tagadni.
Nem szeretjük elfogadni a dolgokat.
Ez volt az X rész. Még semmit se értettem, de az X rész már motoszkált a fejemben.
X RÉSZ
Az X rész nagyon fontos az eszközök működésének a megértéséhez,
ezért is akarok beszélni róla.
Ha jön egy nehéz élethelyzet,
az egy lehetőség arra, hogy…
Abban a pillanatban farkasszemet nézel az X résszel.
Az X rész az éned előítéletes oldala,
az antiszociális éned.
Egy láthatatlan erő,
ami meg akarja akadályozni, hogy változz és fejlődj.
Gátat akar szabni a fejlődésednek.
El akarja nyomni a benned rejlő potenciált.
Ki akar cseszni veled.
Szóval az emberi lét történetében
az X rész a gonosztevő.
És az eszközök a hős, ami segít megküzdeni a gonosszal.
Igen. Az X rész a lehetetlen hangja.
Ha valamit meg kell tenned, az X rész azt mondja: „Lehetetlen.
Add fel!”
Ad neked egy tűpontos leírást önmagadról, és arról, hogy mire vagy képes.
És közben megalkotja az ember ösztönös félelmeit.
Neked mit mond az X részed?
Azt, hogy csak az időmet pocsékolom.
Hogy mindaz, amit kidolgoztam,
az mind szép és jó, és bár nagyon magabiztos vagyok, de soha…
Soha nem fogják elég sokan megismerni.
Hogyan lehet megszabadulni az X résztől?
Nem lehet.
Időről időre le lehet győzni, de mindig vissza fog térni.
A valóságnak van három olyan aspektusa, ami elől senki sem bújhat el.
A fájdalom, a bizonytalanság,
és az állandó munka.
Az embernek minden körülmények között együtt kell élnie ezekkel.
Máskülönben megszabadulnánk az X résztől,
de akkor nem lenne semmi fejlődés.
Tehát ha ez egy mese lenne, a főhősnek szüksége lenne az X részre, a gonoszra,
mert ha a főhősnek nincs kit legyőznie, ha nincs gonosz,
akkor nincs mese.
- Igen. - Nincs fejlődés.
Nincs változás, nincs bátorság, nincs hősiesség.
Szükségünk van az X rész negativitására ahhoz, hogy fejlődhessünk.
Így igaz.
Ez nem jelenti azt, hogy a kemény munka fölösleges, mert úgyis elbuksz.
Ha boldog akarsz lenni… Nem a kemény munka tesz boldoggá,
hanem maga a folyamat az, ami boldoggá tesz.
Tanuld meg megszeretni azt a folyamatot, ahogy megküzdesz a három tényezővel!
Itt jönnek képbe az eszközök.
Ha jön a probléma, akkor beazonosíthatod,
és az egyik eszközzel semlegesítheted.
Ha valaki ezt megtanulja, az megváltoztathatja az életét.
Az ember kreativitásának legmagasabb szintű megnyilvánulása az,
ha a nehézséggel farkasszemet nézve létrehoz valami újat,
és minél nagyobb a nehézség, annál nagyobb a lehetőség.
Mikor megtudtam, hogy Eddie meghalt, mintha felfedeztem volna egy új világot.
„Ilyesmi megtörténhet velem? Hiszen még csak gyerek vagyok.”
Életem egyik legnagyobb hatású eseménye volt,
a szüleim összeroppanása mellett.
Érzelmileg képtelenek voltak szülőként funkcionálni.
Egyszerűen nem ment nekik.
És ezért
neheztelsz rájuk?
Soha nem nehezteltem rájuk emiatt.
Hál' istennek!
Soha.
Akkor jöttem rá, hogy mindennek két oldala van.
Ha elmentem softballozni vagy máshová, vacsorára mindig haza kellett érnem,
különben
ha csak egy percet is késtem, teljesen kiakadtak.
Véget ért a gyerekkorom.
Komolyra fordult az életem, és nem akartam elszúrni.
Eddie halála egy óriási teher volt, amit a vállamon kellett cipelnem,
de senki nem volt hajlandó elismerni a teher létezését.
IGAZÁN SZERETLEK. PHILIP
Sose felejtem el,
hogy amikor egy barátom csúnyán megsérült,
apámmal meglátogattuk őt a kórházban.
Kifelé menet odafordult hozzám, és azt mondta:
„Ez az egyetlen hivatás.”
Vagyis: „Ha nem orvos leszel, akkor ezentúl
nemkívánatos személy vagy.
Szeretlek, de ha nem az orvosi hivatást választod, soha nem foglak tisztelni.”
Anyámmal mindketten ateisták voltak, tehát nem volt alattuk mentőháló.
A halállal viaskodtak, és ha nem szállok be a harcba,
az egész család széthullik.
Tehát a te felelősséged volt, hogy enyhítsd az ő szorongásukat.
A pszichológusuk lettél.
Így van. Pontosan.
Szóval számukra semmilyen formában nem létezett…
A hit?
Igen. A hit, mint kapaszkodó, nem létezett a számukra.
Az egyetlen dolog, ami számukra afféle hitet jelentett,
az én voltam.
Ez a szüleim hagyatéka.
És én nagyon igyekeztem.
Természetesen csúnyán elbuktam.
De egy dolog azért sikerült.
Orvos lettem.
Szóval…
Szóval legalább valami jó is kisült belőle.
Amikor végre lettek betegeim, olyan volt, mint egy vicc.
Csak a helyszín volt új, hiszen már milliószor csináltam ugyanezt.
Mindig is jó voltam ebben, már 12 évesen is.
Hát, igen.
Nem csinálunk olyat, hogy heti néhány alkalommal én vagyok a beteg?
Örülnék, ha te is válaszolnál ezekre a kérdésekre.
Már annak is örülnék, ha egyre válaszolnál.
Az én anyámról már beszéltünk. Beszélhetünk a tiédről?
Biztos felmerült benned pár gondolat.
Tudod…
Nem. Ebbe most ne menjünk bele!
Rendben.
Tartsunk szünetet! Mennyi az idő? Basszus!
Oké.
Rendben.
Ez oltári volt.
Egy kicsit kimerültem.
Mondtam, hogy könnyebbeket kérdezz. Ez most a te sarad.
Adjak pár tanácsot a filmrendezéshez is?
Majd az ülésen.
CSÜTÖRTÖK 7.00, 11.00, 15.00, 19.00, 22.00
KEZELÉSEK PARKINSON-KÓR
UCLA ELŐADÁS
A GONOSZ FELFEDI MAGÁT
AZ X RÉSZ ÉS AZ ÁRNYÉK KÖZÖTTI KÜLÖNBSÉG
GYŰLÖLET ÉS FÉLREÉRTÉS
Mi tart már ilyen sokáig?
Nehogy eless!
Akkor benne vagy?
- Persze. - Basszus!
- Hogy vagy? - Örülök, hogy látlak.
Először most használok egy eszközt. Rendben?
Persze, hogyne.
Oké.
Úgy érzem, több okból kifolyólag is nagyon bonyolult ez a film.
Te vagy a pszichológusom, és ha valami problémám van,
azt veled beszélem meg.
De van bennem egy érzés a filmmel kapcsolatban,
ami miatt hezitálok, de mégis elfojtom,
mert ez a film rólad szól,
és azt érzem, hogy úgy kell tennem, mintha minden rendben volna,
pedig nem ez a helyzet.
Tudod,
az üléseinken hazudtam neked
a film alakulásával kapcsolatban.
Tehát alapvetően
fizettem neked, hogy hazudhassak neked,
és ettől egyre magányosabb lettem.
Szeretném bemutatni az elképesztő ötleteidet.
- Értem. - És közben
el akarom mesélni az életed történetét is, de úgy érzem, hogy elakadtam.
Folyton azt kérdezem magamtól, hogy:
„Lehet, hogy borzalmas ötlet volt,
hogy a betegeként filmet készítsek a saját pszichológusomról?”
Látod? Még nevetek is rajta.
De arra jutottam, hogy: „Miért is akarok
a tökéletesség mögé bújni?
Miért bújok egy álarc mögé ahelyett, hogy bepillantást engednék mögé?”
Úgy éreztem, hogy nincs más választásom.
Pedig van.
Hogyan mondhatom a sebezhető embereknek, hogy dolgozzanak magukon,
miközben én rejtegetem a saját sebezhetőségem?
Ez így nem igazságos.
És ha nincs más választásom, mint hogy igazságos és őszinte legyek,
akkor ezt el kell fogadnom.
Már két éve forgatunk.
Mindennap ugyanabban a ruhában vagyunk, mintha az egész egyetlen ülés volna,
pedig már évek óta forgatunk, és egy zöld háttér előtt ülünk,
nem pedig az irodádban.
Sőt, igazából rajtam most is épp egy paróka van,
hogy úgy nézzek ki, mint nyolc hónapja, mikor még ilyen hajam volt,
pedig most szinte majdnem
kopasz vagyok.
Én ezt…
Nem is tudom.
Úgy érzem, hogy ez így furcsa és félrevezető.
Szeretném a filmkészítés folyamatát is megmutatni a közönségnek,
hogy ne érezzék úgy, mintha hazudnánk nekik.
Neked is és mindenkinek azt hazudtam, hogy jól halad a film, és ez gáz.
Lesz olyan jelenet a filmben,
amit nyolc hónapja vettünk fel, és lesz olyan is, amit 14 hónapja.
Eljutottam arra a pontra, mikor már alig tudom, hogy mi micsoda.
De végső soron arra jutottam, hogy bepillantást engedek mögé.
Szerinted ez nagyon zavaros?
Szerintem nincs más választásod, mint hogy őszinte légy.
Ha tartani akarod magad az igazsághoz, és ahhoz, amit csinálunk,
akkor hagyd magad hibázni!
Ha tökéletes lennél,
az ellentmondana mindannak, amit csinálunk.
Örülök, hogy te most…
Gyanítottam, hogy ez a helyzet, mert…
Mert már nagyon régóta forgatunk. És elgondolkodtam:
„Ez vagy a világ legjobb, vagy a világ legrosszabb dokufilmje lesz.”
Valószínűleg is-is.
De előbb-utóbb muszáj kialakítani egyfajta intimitást,
és amint az megvan, onnantól minden kiszámíthatatlanná válik.
Ha jól tanítottalak, akkor tudod, hogy ez elkerülhetetlen.
A kudarc az volna, ha nem sodródnál az árral, és nem merülnél még mélyebbre.
Ebben az egészben engem a te sebezhetőséged ösztönöz.
Ehhez kétség sem fér.
Ha hűek maradunk az elképzelésekhez, és te is együttműködő vagy,
akkor nem hibázhatunk, hiszen…
De ez a film rólad szól.
Dehogyis.
Számomra ez csak egy újabb izé.
Nem a filmtől függ az életem.
Az lehet, hogy a te életed ettől függ.
Csak ugratlak.
Az elmém azt súgja, hogy két dologról kell határozottan és őszintén beszélnem.
Az egyik a veled való kapcsolatom,
a másik pedig az eszközöknek a valódi ereje.
De hogyan menjek még mélyebbre? Hogyan kéne…
Csak egy mód van rá.
Önmagad.
Az a helyzet az előremozdulással,
hogy sebezhetőség nélkül az ember nem képes rá,
mert mindenkinek kell segítség az előremozduláshoz.
A kudarc, a gyengeség, a sebezhetőség mind-mind olyanok,
mint egy kapocs. Összekötnek téged a világ többi részével.
Az ember úgy működik,
hogy jeleket küld a világba:
„Szükségem van rád, mert egyedül nem vagyok rá képes.”
Igen. Ebben sok igazság van.
Szerintem azt kéne csinálni…
Mutatok neked pár részletet a filmből,
és együtt kitaláljuk, hogy hogyan fejezzük be.
Befejezhetnénk együtt. Már ha benne vagy.
Persze. Ez nagyon jólesik.
És meg is könnyebbültem.
Persze, ez nagyszerű volna. Kicsit olyan, mint egy kísérlet.
Jól van. Klassz!
Benne vagyok.
Imádlak, haver.
Ennyi!
Ezt mind felvettétek?
Mit gondolsz, miért akarok filmet készíteni rólad?
Talán az elképzeléseim miatt.
Szerintem az elképzeléseim olyan hatással voltak rád,
hogy szeretnéd másoknak is megmutatni.
Kérsz egy kis Parkinson elleni cuccot?
Már évek óta nem tolok cuccokat.
A zöld háttérrel létrehoztunk egy mesterséges díszletet az irodádról,
mintha mindvégig ott lettünk volna.
Jobb, mint az eredeti.
Igen. Az X rész. Aztán amikor nézed a filmet…
- Ez olyan, mint… - Erre nincs is biztosításunk.
Letéptük a sebtapaszt,
elárultuk, hol vagyunk valójában, és felfedtük az igazságot.
Hogyan tovább?
Úgy érzem, két lábbal a földön kell maradnunk,
miközben megpróbáljuk elérni a csillagokat.
De nem tudom, hogyan oldjuk meg a kettőt egyszerre.
Minden valódi és mélyreható dologhoz
két ember kell. Egy sosem elég. Ez egy afféle rezgés.
Két ember teret alkothat.
A tér láthatatlan, de az univerzum ereje a dolgok mozgatórugója.
Az emberi kapcsolatok is ezt tükrözik.
A világ eseményei is ezt tükrözik.
Mi pedig
átadjuk magunkat valaminek, amit nem érthetünk meg teljesen.
De bármi is van odakint, bármi is van odafent,
az kapcsolódni akar minden emberhez.
A szégyen, a szégyenkezés egy ragasztó, ami összetartja az egész világegyetemet.
Ez az érzés készteti az embert arra, hogy megismerjen másokat.
Semmi sem tökéletes.
Filmgyártási és művészi értelemben is, ha valami nem jön össze,
a kudarc végül úgyis beindít valamit.
Amúgy valójában ilyen a hajam.
Mi az? Mi a baj? Mi történt?
Csak azt kell mondanod, hogy: „Megteszem, ami most tőlem telik,
lépek egyet előre, és újra megteszem, ami tőlem telik.”
Közhelynek meg felszínesnek hangzik, de hidd el nekem, hogy nem az!
Szóval azt mondod, minél rosszabb a helyzet, annál jobban teljesítettünk?
- Igen. - Remek!
Alapvetően Hollywood is így működik, nem?
Én azt hittem.
Oké, folytassuk!
GYÖNGYSOR
Ha ismerjük az eszközöket, akkor változtathatunk.
Tovább kell lépnünk.
Haladni előre.
Talán bután és egyszerűen hangzik,
de a lényeg az, hogy: „Én teszem fel a következő gyöngyöt a gyöngysorra.”
Ennyi. Semmi több.
Ez az úgynevezett „gyöngysor”.
Motivációs szempontból ez a legfontosabb, amit meg kell tanulnod.
Rajzolj egy gyöngysort!
Egy vonal, egy karika, még egy vonal, még egy karika.
Minden egyes karika egy-egy cselekvés.
És a helyzet az,
hogy a cselekvések értéke egyenlő.
Ez csupán személyiség kérdése. „Ki vagyok én?
Nem akarom se jónak, se rossznak látni önmagam.
Csak azt kell néznem, hogy milyen szokások mentén cselekszem.
Akár elbukom, akár óriási sikert érek el,
tovább kell haladnom!
Én teszem fel a következő gyöngyöt a gyöngysorra.” Ennyi.
Szóval már az is egy gyöngysor, hogy kimászok az ágyból?
Kimászok az ágyból, végzem a napi teendőimet,
és nem mérem össze a cselekedetek értékét.
Mind egyformák.
Azt imádom benned, hogy bár egy seggfej vagy,
soha nem állsz le.
Ez tetszik. És megéled a bizonytalanságot.
Az első ülésen azt mondtad, hogy az az igazi magabiztosság,
ha tudunk bizonytalanságban élni.
Igen. És előremozdulni.
Nem az a nyertes, aki mindig a legjobb döntéseket hozza.
Az a nyertes, aki képes ciklikusan működni.
Más szóval az, aki hajlandó kockáztatni,
aki bizonyos mértékű hittel cselekszik, és vállalja a következményeket.
Ha a következmény rossz, újrakezded a ciklust.
Ennyi az egész.
Menjünk tovább!
Minden egyes karikában van egy sötétebb karika.
Egy sokkal kisebb és sötétebb karika. Ez a gebasz.
Viccesen hangzik, de a lényeg, hogy minden cselekedeted…
Például most itt van ez a film.
Ha ilyen a végeredmény, akkor nem lesz tökéletes.
Lesz benne egy gebasz.
Nem tudom, hogy így is jó lesz-e, de nem is ezzel kell foglalkoznom.
Az előremozdulással kell foglalkoznom, a következő gyönggyel.
Az én életfilozófiám pont fordítva működik.
Nálam nem a gyöngyben van gebasz,
hanem a gebasz körül van a gyöngy.
Mert ha valami rossz történik, akkor abból tanulni kell,
és egyetlen rossz dologból sok jó sülhet ki.
Ez fantasztikus! Lopom az ötletet.
Akkor beperellek.
Imádlak, de nem érdekel.
Találkozunk a bíróságon.
Ha a film miatt lesz köztünk egy tíz évre nyúló, kínkeserves jogi per…
Nagyon vicces volna.
Szóval azért fordultam hozzád,
mert reménytelenül szerettem volna boldog lenni.
Ezt nehéz kifejteni. Nem volt egészséges önértékelésem.
Így igaz.
Túlsúlyos emberként nőttem fel,
és ez nem hangzik annyira nagy dolognak,
hogy emiatt sajnálni kelljen, vagy ilyesmi,
de személy szerint
ez engem teljesen kikészített.
Meséltél nekem az „árnyékról”.
Az ember azon énjéről, amit a legjobban szeretne elrejteni a világ elől.
Nekem ez a kép ugrott be. A 14 éves önmagam.
Amikor megismertelek, azt hiszem, 33 éves lehettem.
Rettenetesen sikeres voltam,
és fizikailag is remek formában voltam.
Adott volt minden, aminek a magamról alkotott képet le kellett volna rombolnia.
Te viszont tudatosítottad bennem, hogy én ilyennek láttam magam,
és azért tagadtam meg a valódi önmagam,
mert annyira szégyelltem, hogy régen ilyen voltam.
Azt hittem, ha sikeres leszek, akkor majd nem ilyennek látnak.
De amikor sikeres lettem, az emberek még többet beszéltek erről,
és az nagyon fájt.
Úgy éreztem, hogy még mindig a régi önmagam vagyok,
és ez néha a mai napig előjön, amikor szóba kerül.
És emiatt mélyen legbelül még mindig ez a kibírhatatlan ember vagyok,
de ahogy dolgozom magamon,
lassacskán nemcsak elfogadom, hanem fel…
- Jó érzés, hogy ez az ember vagyok. - Értem.
De még mindig nagyon nehéz.
Életed végéig az lesz.
AZ ÁRNYÉK
Mindenkinek van árnyéka.
Mindenki árnyéka egy kicsit más,
de ugyanakkor mindenki árnyéka egyforma is,
mert az árnyék az emberek azon része, amit szégyellnek.
Az első, hogy találd meg az árnyékod!
Lásd meg, összpontosíts rá, és derítsd ki,
hogyan tudsz dolgozni rajta!
El kell képzelned.
Hunyd be a szemed!
Most képzeld el életed azon időszakát,
amikor kicsinek, levertnek és kitaszítottnak érezted magad,
tehát amit szégyellsz.
Azt a részed, amit nem akarsz, hogy az éned része legyen,
pedig nemcsak a részed, de szabadulni sem tudsz tőle.
TE
ÁRNYÉK
Számomra ez a kórosan túlsúlyos, pattanásos 14 éves önmagam,
aki nagyon úgy érzi, hogy nem kell a világnak.
A kérdés, hogy most mihez kezdesz ezzel a képpel?
Ez a múltad része, ugye?
Beszélj az árnyékoddal, kérdezd meg, hogy mit gondol rólad,
és arról, ahogyan vele bántál!
Hallgasd meg, amit mond!
HALLGASD MEG AZ ÁRNYÉKOD!
Azt mondja, hogy: „Megtagadtad a létezésem,
a puszta létem miatt szégyenkeztél.”
Kérdezd meg, hogy számára ez milyen érzés!
Rettenetesen fáj neki, és haragszik miatta.
Most jól figyelj rám!
Az árnyékod figyelemre vágyik.
De nem a világ figyelme kell neki,
és nem kell neki Oscar-díj sem.
Az egyetlen lény, aminek a figyelmére vágyik, az te vagy.
Kérdezd meg az árnyékodtól,
hogyan engesztelhetnéd ki azért, hogy ilyen sokáig nem figyeltél rá!
Azt mondja, hogy tegyem az életem részesévé,
osszam meg vele az életem, és ünnepeljem őt.
És legyek büszke rá.
Tehát hogy abban a társadalmi, munkahelyi és párkapcsolati közegben,
ahol őt korábban megtagadtam,
nemcsak hogy szabad léteznie, hanem az énem csodás részét is képezi.
Rendben. Nyisd ki a szemed!
Ez az eszköz remélhetőleg jobbá teszi az árnyékoddal való kapcsolatodat.
Segít a szégyenérzeten.
Sokat segíthet például az előadásokon.
Vagy amikor konfrontálódsz a pároddal, és a többi.
Például egy randin.
Vagy bármilyen kockázatos, feszült szituációban,
amikor a „hibátlan, legjobb önmagadat” kell adnod.
Úgy van. Nem az a célunk, hogy jól teljesítsünk,
hanem hogy ezzel az eszközzel jobban viseljük a megpróbáltatásokat.
Igen, mert ha elégedett vagyok a valódi önmagammal,
akkor sokkal kevésbé hat rám mások véleménye.
Csak hogy tisztázzuk, itt nem az a lényeg, hogy amit csinálunk, az milyennek tűnik.
Ami fontos, az az árnyékoddal való összekapcsolódás folyamata.
Ha nem figyelsz rá, ha nem adod meg neki a kellő figyelmet,
akkor ártalmas dolgokra fog kényszeríteni.
Tehát ez egyrészt eszköz, ami segít, hogy adott pillanatban jobban érezd magad,
másrészt pedig életfelfogás, hogy emberi lényként merre is tartunk.
Az árnyékoddal való összhang eredménye
a teljesség érzése,
hogy semmi másra nincs szükséged.
„Így vagyok egész.” Ez nagyon felszabadító érzés.
Hoppá! Bocsi.
Kérlek, ne rugdosd az árnyékomat!
Bocsi. Ne haragudj!
Bántott?
Bántott a fura bácsi?
Most már szeretem. Vigyázok rá.
Ha akarsz, hazajöhetsz velem.
Öt éve ismertelek meg. Akkor még nem volt semmi önbizalmam.
- Nem foglalkoztam magammal. - Úgy van.
Nem is próbáltam szeretni önmagam.
Sokat dolgoztam azon, hogy elérjem azt a bizonyos állapotot,
amit te „pillanatképnek” nevezel.
Így igaz.
Más néven ez az Illúzió birodalma.
Ez is az X rész egyik trükkje.
Ez azt jelenti, hogy a tökéletes élményt keresed.
A tökéletes feleséget,
a tökéletes gazdagságot, a tökéletes filmet,
és a többi. Bármi is az, nem létezik.
Ez csak egy kép, ami a fejedben van. Gondolj csak bele!
Milyen is egy pillanatkép?
Nem mozog, ugye? Egy állókép.
Nincs mélysége.
Csakhogy ezt a pillanatképet te készítetted,
te nyomorítod meg vele saját magadat.
A saját fantáziáddal.
Sokan azt hiszik, hogy ha megtalálják a tökéletes világot,
akkor megtörténik a csoda.
De ne feledd,
hogy a valóságnak három aspektusa van.
A fájdalom és a bizonytalanság sose szűnik meg,
és az állandó munka szüksége elől sincs menekvés.
Minden ember kénytelen ebben élni.
Mielőtt megismertelek, rettenetesen bizonytalan voltam,
és azt hittem, hogy a sikerek és a díjak feloldoznak majd az élet fájdalma alól.
Sokat dolgoztam, hogy elérjem ezt a pillanatképet,
és mivel szerencsés helyzetben voltam,
viszonylag elég hamar elértem a pillanatképet,
de mikor ez sem segített a problémáimon,
csak még mélyebbre süllyedtem a depresszióban.
Értem.
Mindeközben
a médiában továbbra is durván ócsároltak a súlyom miatt.
Gyakorlatilag összevissza püfölték
a gyenge pontomat,
és ettől teljesen bezárkóztam.
Folyton azt vártam, hogy mikor szekál valaki.
És nagyon dühös is voltam.
Kialakult bennem egy érzés, hogy képtelen vagyok túllépni
az önmagammal kapcsolatos negatív érzéseken, és így az árnyékomat
még jobban szégyelltem.
És csak a harmincas éveimben, amikor téged megismertelek,
csak akkor kezdtem el megtanulni, hogy ezt hogyan zárhatom ki,
és hogyan alkothatok önmagamról saját véleményt.
Ezt így érthető?
Oké.
Várj csak! Te rágcsálsz valamit?
Aha.
Filmet forgatunk, haver!
Szólhattál volna, mielőtt iderángatsz.
Itt zabálja a csokit! Nem akarsz esetleg telefonálni is?
Dehogynem, de inkább folytassuk!
Bocsi, csak gyorsan megnézem a jegyzeteimet.
Csak…
Csak annyit írtam bele, hogy megdugtam anyádat. Nyugodtan húzd ki!
Ez azért vicces, mert pont holnap csatlakozik hozzánk az anyám,
és vele együtt hárman leszünk az ülésen.
- Na húzz a picsába! - Nem kamuzok.
Ne mondd el neki, hogy…
Simán beárullak!
- Oké. - Sziasztok!
- Helló! - Tetszik a ruhád.
- Köszönöm. - Jól nézel ki.
Köszi.
Ő itt az anyám, Sharon.
- Phil vagyok. - Üdv!
Nagyon örvendek!
Részemről a szerencse.
Nem is tudom.
Eszembe jutott az első terápiás élményem.
Egy táplálkozási tanácsadónál voltunk,
és annyit veszekedtünk, hogy azt mondta a tanácsadó:
- „Menjenek pszichológushoz!” - Így volt.
A doki azt mondta, fogynom kéne,
te pedig úgy voltál vele, hogy: „Hallgatok az orvosra, és elviszlek
egy táplálkozási tanácsadóhoz.”
Őszintén szólva, nem nagyon kellett erőltetnie.
Magamtól is sejtettem, hogy fogynod kéne.
Nem akarom a múltat bolygatni, de néha muszáj.
Anyám kifejezetten pöttöm volt, akárcsak a nővérem,
nekem viszont folyton azt mondták, hogy: „Olyan nagy vagy, mint az apád.
Te vagy a legnagyobb, és fogynod kéne.”
Nagyon sokat szorongtam emiatt,
és amikor akár én, akár a gyerekeim kicsit teltebbek lettünk,
akkor ahelyett, hogy belegondoltam volna, hogy mit is teszek,
inkább csak tettem, amit helyesnek véltem. Ez így érthető?
Persze, és nem is támadni akartalak ezzel.
Szóval túlsúlyos gyereknek láttál engem,
én is éreztem, az orvos is látta,
és a társadalomnak is van egy elképzelése, hogy ez rossz és helytelen.
Ezért úgy éreztem, hogy: „Nem vagyok jó.
Rossz vagyok.
A világ szemében rosszul nézek ki.”
És neked kellett annak a személynek a bőrébe bújnod,
aki bármilyen okból is, de megpróbálja ezt helyrehozni.
Így van.
És emiatt azonnal ellenséges szerepbe kerültél.
És én úgy éreztem, hogy: „Ez az ember
nem fogad el engem.
Az alapvető női figura az életemben nem fogadja el a külsőmet.”
De nem hibáztatlak,
mert most már értem, már egy jó ideje értem,
hogy a te családodban te is nagyon hasonló cipőben jártál.
Csak azért mondtam el, hogy tudd, milyen hatással volt rám.
Tudod, számomra
valamiért könnyebb ezt a beszélgetést ilyen környezetben lefolytatni, mint…
Köszönöm, Jonah. Ezt értékelem.
Hálás vagyok, mert ezt így még soha nem mondtad ki,
hogy az életedben az alapvető női figura nem fogadja el a külsődet,
és én sem gondoltam erre ebből a nézőpontból.
Csak segíteni próbáltam,
de közben bele se gondoltam, hogy ez milyen hatással lehet rád.
Csak hogy tisztázzuk, ez az egész nem fekete vagy fehér.
Nem ez a lényeg.
Nem számít, hogy ki mennyire tisztán emlékszik a múltra.
Itt az a kérdés, hogy most mi zajlik közöttetek,
és hogy mire van szükségetek.
- Te gondolkodtál már ezen? - Igen. Néha szoktam.
Elárulod, mit gondolsz erről?
- Lehetsz őszinte. - Tudom, csak gondolkodom.
Jólesne egy kicsivel több következetesség.
Néha úgy érzem, Jonah csak akkor keres meg,
amikor beszélni akar velem, bár az anyja vagyok.
És amikor ő nagyon boldog, olyan, mintha én a senki földjén lennék.
Mintha alig gondolna rám, vagy nem is tudom.
De élvezem a vele töltött időt,
mert erős a kapcsolatunk.
Sok mindenen mentünk keresztül, és a kapcsolatunk szoros,
de néha azon aggódom,
hogy nem fog örülni annak, amit mondok neki, vagy…
Ezt nehéz kifejezni.
Próbáld meg!
Próbálkozom.
Néha azért nem vagyok előtte teljesen önmagam,
mert nem akarom, hogy rosszat gondoljon rólam.
Ezt te tudtad?
Ezt nem tudtam.
Előfordul, hogy rosszul reagálok,
ha úgy érzem, hogy nem figyelsz másokra, és folyton magadra vonod a figyelmet.
Tudom.
De örülök, hogy elmondod, hogy szerinted mit csinálhatnék másképp,
és mivel tehetném jobbá a kapcsolatunkat,
és őszintén szólva, ilyen közegben nem vagyok annyira zárkózott.
- Mert van itt egy harmadik fél? - Igen.
Jut eszembe, Phil tegnap említett valamit.
Azt mondta, hogy volt intim együttlétetek.
- Szóval? - Csak viccel.
Tényleg ezt mondta. Megvan a felvételen.
Azt biztosan nem felejtené el.
Ezt megkaptad.
- Most megkaptad. - Basszus!
Azt hiszem, ideje befejezni a mai forgatást.
- Mára legyen ennyi! - Rendben.
Előtte még egy dolog. Viccet félretéve,
neked volt már olyan, hogy… Nem konkrétan így,
de te tudtál az anyáddal nyíltan beszélni az érzéseidről?
Nem, egyáltalán nem.
És ha még élne, megpróbálnád?
Ha még élne? Igen.
Igen.
Anyám egy teljesen más világ volt.
Az apja egy pszichopata volt.
Amikor hazaért, péppé verte a feleségét
és a legkisebb gyerekét.
De anyámat nem bántotta, és számára ez volt a legborzalmasabb.
Úgy nyolc, kilencéves korára
már egy szót sem beszélt az apjával.
Aztán 1932-ben, amikor tetőzött a világválság, az apja csak úgy lelépett.
Szó nélkül elment.
Az éjszaka kellős közepén összepakolt és elment.
Negyven évvel később megpróbálta felvenni a kapcsolatot anyámmal,
de anyám megmakacsolta magát. Nem írt vissza neki.
Nyilván ezért is haragudott annyira a férfiakra.
Minden vacsora előtt szónokolt egyet a férfiakról.
„A férfiak így meg úgy.” Persze nem tudtam vitatkozni vele.
És szegény apám volt a vezérszurkoló.
- Mármint? - Azt mondta: „Anyádnak igaza van.
A férfiak borzalmasak.”
Csak úgy 13, 14 évesen jöttem rá, hogy: „Basszus! Én is férfi vagyok.”
És 50 évvel később se tudta feldolgozni a dolgot.
- Nem ment neki. - Elveszett az Útvesztőben.
Ötven évig bolyongott az Útvesztőben.
AZ ÚTVESZTŐ
Az Útvesztő mindig másokról szól.
Ez is az X rész egyik kreálmánya,
mert az X rész igazságot követel.
Klasszikus példa,
amikor az ember folyton valaki másra gondol, valaki másról beszél.
Másra se tud gondolni, mint hogy:
„Csakis akkor fogok továbblépni, ha kiengesztel azért, amit tett,
mert feldühített, megcsalt, akármi.”
Bármit is tett, úgy érzed,
hogy megbántott, és az életed az igazságért vívott harc miatt stagnál.
A TE ÉLETED
De az idő halad, és nincs időnk ilyen marhaságokra.
AZ ÚTVESZTŐ
ELŐREMOZDULÁS MEGREKEDSZ A MÚLTBAN
Úgy érzem, az egész életemet az Útvesztőben töltöttem.
Megrekedtem, mert nem kaptam elégtételt valamiért, amit igazságtalannak tartottam.
Órák, napok, hónapok és évek az életemből, amit soha nem kapok vissza.
Anyád hogyan juthatott volna ki az Útvesztőből?
A helyzet az, hogy az átlagember elégtételt akar.
Azt, hogy minden igazságos és kiegyensúlyozott legyen.
De ezt mástól nem kapod meg.
Csak úgy érezhetsz elégtételt,
és csak úgy érheted el újra az egyensúlyt,
ha a gyakorlattal megteremted a saját elégedettséged.
Ez az aktív szeretet.
AKTÍV SZERETET
Hunyd be a szemed,
és képzeld el, ahogy körülvesz egy szeretetből álló univerzum!
Tudom, hogy hülyeségnek hangzik, de kussolj, és tedd, amit mondok!
Ne ítélkezz előre, és majd meglátod!
Most pedig figyelj!
Ez egy olyan világ, ahol sűrűn tobzódik a szeretet energiája.
Érezd, ahogy befogadod az univerzum szeretetét,
és az egészet gyengéden, de határozottan irányítsd a szívedbe!
Abban a pillanatban te vagy az egész univerzum
legfőbb szeretetvezetője.
Most képzeld magad elé azt, akire haragszol,
akit gyűlölsz és megvetsz,
és az összes összegyűjtött szeretetet
irányítsd át ebbe az emberbe!
Ne fogd vissza magad! Mindent adj át neki!
Ne csak lásd,
hanem érezd is, ahogy a szereteted behatol ennek az embernek a testébe!
Ez nagyon fontos.
És egy percre eggyé váltok.
Most gondolj arra, hogy: „Ha képes vagyok eggyé válni ezzel a rohadékkal,
akkor bárkivel képes vagyok eggyé válni.”
És ez a bátorságérzet már-már egyfajta hatalom.
Sokan megkérdezik, hogy: „Szeressem azt, akit gyűlölök?”
Ez nem a megbocsátásról vagy a másik emberről szól,
hanem hogy egésznek érezd magad, és kiszabadulj az Útvesztőből.
És így továbbléphetsz.
Elégtételt akarsz, vagy inkább teremteni valamit?
Mindig ez a nagy kérdés.
Az élet a haladásról szól.
Ha játékokra akarod pazarolni az időd, akkor hajrá!
De azt az időt soha nem kaphatod vissza.
Anyám később közösségszervező lett,
és nagyon jól csinálta.
Ha megkérdezted: „Mivel foglalkozol?”
Azt felelte: „Lakbérsztrájkokat szervezek. Ebből élek.”
Senkitől sem félt.
Amikor New York polgármestere meglátta anyámat, azt mondta:
„Addig nem folytatom a tárgyalásokat, amíg Rosalie Stutz el nem megy.”
És el is küldték. A polgármester rettegett tőle.
A férfiak okozta tragédiájából szupererőt kovácsolt, és többé nem félt tőlük.
Óriási tetteket hajtott végre.
Bizony.
Milyen hatással volt rád az,
hogy anyád gyűlölte a férfiakat és a benned lévő férfit?
Tudom, hogy erre sokan kíváncsiak,
de nem tudom a pontos választ.
Egy dolgot viszont biztosan tudok.
Ez váltotta ki bennem a nők iránti bizalmatlanságot.
Úgy éreztem, hogy képtelen vagyok
nyugodt szívvel nyitni a nők felé.
Azt hiszem, ez a legjobb magyarázat.
Tehát anyád annyira lealacsonyított, hogy úgy érezted,
egyetlen nő mellett sem érzed magad biztonságban?
Igen. A biztonságérzet, mint elvárás, nem is létezett nálam.
Azt éreztette velem, hogy ehhez nincs jogom.
Egy kicsit már sikerült ezt feldolgoznom,
de érzelmileg annyira nem, mint amennyire a viselkedésem tükrözi.
Szerinted ez mennyire gátolt téged abban, hogy megbízz a nőkben?
Ami azt illeti… Most?
Most már nem olyan nagy a baj.
Most már sokkal jobb társ lennék, mint sok-sok évvel ezelőtt voltam.
De alacsonyan van a mérce.
Nagyon alacsonyan.
Személy szerint hányadán állsz a párkapcsolatokkal?
Úgy érted, most van-e?
Igen. Van párkapcsolatod?
Nem, nincs.
Sikerült valaha is ledöntened az anyád által épített falat,
és sikerült a benned lakozó félelem dacára közel kerülnöd egy nőhöz?
Ami azt illeti,
igen, egyszer.
De bizonyos okokból nem mehetek bele a részletekbe.
Régen volt? Vagy mostanában?
Ez egy 40 éve tartó se veled, se nélküled kapcsolat.
Tudom, elég őrülten hangzik.
Mi az oka, hogy nem lett belőle állandó kapcsolat?
Hogy egyszerűen fogalmazzak,
a családi dolgai miatt…
teljesen ellentétes irányba haladtunk.
És ott van a betegségem is.
Ez a…
A Parkinsonnak kettős hatása van az életemre.
Vicces, mert ma alig…
- Azta! Egész jó. - Igen, egyáltalán nem is remegsz.
Velem maradnál egy darabig? Úgy tűnik, jót tesz a jelenléted.
Adok kedvezményt.
Elég, ha minden nap este 8-ig velem maradsz, utána szabadon engedlek.
Nehogy most elkezdj itt nekem humorizálni, basszus!
- Maradj a témánál! - Köszönöm.
- Tudom, mit művelsz. - Köszi.
Szóval a te betegséged és az ő családi dolgai.
Igen.
Magára a betegségre nem tudok mit mondani,
de szerinted lehetséges, hogy kibúvónak használod,
hogy ne kelljen számodra ijesztő döntéseket meghoznod?
Biztos vagyok benne.
Szerintem a zakkant énem
minden eszközt megragad, hogy bizonyítsa az igazát.
Tehát az X részed akadályoz abban, hogy meghozd ezt a döntést?
Igen.
Tudod, a párkapcsolatokat illetően az a legnagyobb félelmem, hogy…
Azok alapján, amiket tanultam,
csakis akkor járhatunk sikerrel, ha teljesen sebezhetőek vagyunk.
Így igaz.
De az ember annyira hülye, hogy állandóan lebeszéli magát a boldogságról,
pedig érdemes megerőltetni magunkat, hogy legalább elgondolkodjunk rajta.
De te sikerrel jártál.
Meg sem tudom számolni, hogy az elmúlt három percben
hány viccet kellett magamban tartanom.
Megértelek.
Én is poénkodással próbálom elfojtani az érzelmeket.
Hát, igen.
Feltehetek egy fura kérdést? Ha gáz, akkor nyugodtan elküldhetsz a picsába.
Persze.
Hogy érzed…
előfordulhat, hogy felhívod a hölgyet,
vagy látsz bármilyen esélyt a kapcsolat folytatására?
Igen, azt hiszem.
Komolyan mondod, vagy csak le akarsz koccoltatni a témáról?
Dehogy. Tudod, ez…
Ez egy olyan energiaforrás, ami segíthet döntéseket hozni.
Értem. Tudod, én semmi mást nem érzek irántad, csak szeretetet.
És azt akarom…
Szeretném, ha
boldog lennél.
Tudom. Érzem.
Tudod, azért vagyok speciális helyzetben, mert van ez a betegségem.
Most, hogy így beszélünk róla,
azt hiszem, tudat alatt
összekapcsoltam a gyógyulást a párkapcsolattal.
De a Parkinson-kórra nincs gyógymód.
Igen. Ez így igaz.
De a legtöbben nem szenvednek ilyen betegségben.
És én már nagyon régóta vagyok beteg.
Manhattanben nőttem fel, és sokat buliztam éjszaka.
Úgy 21, 22 évesen már minden második éjjel eljártam bulizni.
Egy pénteki napon volt egy találkozóm két lánnyal az egyik belvárosi bárban.
Mondom: „Egy órán belül ott vagyok.”
Előtte épp aludtam,
és visszafeküdtem.
Gondoltam: „Alszom még vagy 20 percet,
aztán fogok egy taxit.”
Hétfőn reggel ébredtem.
„A rohadt életbe! Itt valami nagy baj van.”
Teljesen ki voltam merülve. Olyan szinten, hogy…
Fogalmazzunk úgy,
hogy ha a lakásunkkal szemközti tisztítóba kellett mennem,
alaposan át kellett gondolnom, hogy képes vagyok-e elmenni,
hogy van-e hozzá elég erőm.
Előtte sose volt ilyesmi. Mindig rengeteget mozogtam.
Aztán elmentem egy neurológushoz,
aki azt mondta: „Magának nyakcsigolya-szűkülete van,
amit azonnal meg kell műteni. Ezen felül Parkinson-kóros is.”
Mit éreztél aznap?
Nagy erőkkel dolgozik az árnyékom.
Majd látod a kézírásomon.
Ezt hogy érted?
Alig lehet elolvasni.
Nem szívesen nézek rá.
Nagyon ügyes kezű srác voltam.
Nagyon jól kosaraztam, és minden másban is remekeltem.
De most?
Hát, ez magáért beszél.
De amikor elfog ez a félelem,
abban a pillanatban megpróbálom megpillantani az árnyékomat.
Az én árnyékom cachexiás. Tudod, az mit jelent?
- Betegesen sovány? - Igen.
- Értem. - Most épp ilyen az árnyékom.
Mintha haldokolnék.
Szerinted az egészségügyi problémák magányosabbá tehetik az embert?
- Igen. - Miért?
Egy ideig szó szerint féltem kimozdulni otthonról.
Gondoltál valaha a gyermekvállalásra?
Igen, állandóan. De most már túl késő.
Most már nem akarnék gyereket.
Miért nem?
Nagyon gyenge vagyok.
Azt is alaposan meg kell terveznem, ha felállok ebből a székből.
És lenne rengeteg olyan pillanat,
aminek soha nem lehetnék a részese.
Szóval rossz ötlet volna.
Ez nagyon szar lehet.
Hát, igen.
Az.
De ha ez nem történt volna meg,
akkor az utolsó gondolatsorom soha nem született volna meg.
Úgy tűnik, hogy amikor csak megrogyok,
egy kicsit mindig okosabb leszek.
A Parkinson ráébresztett az időre. Különösen odafigyelek rá.
És a küldetéstudatom, hogy ez az, amit tennem kell,
szintén sokkal erősebb lett.
Ha nem teszem a dolgom, akkor agyalok, hogy: „Bakker, mi lett velem!
Mekkora szívás!” Ami tovább ront a helyzeten.
Jön az önsajnáltatás.
Tiszta időpocsékolás.
Téged is elfog az önsajnálat?
Igen, állandóan.
De nagyon gyorsan kimászok belőle.
Amikor körvonalazódott a film,
a te rajzaidat akartam használni az eszközök bemutatására,
de látszik rajtuk a remegés,
és meg akartam kérdezni, hogy részedről rendben van-e.
Persze, remek ötlet! Csináld csak!
Még jobb, ha látszik a remegés.
Hiszen az egésznek az a lényege, hogy nem nyerhetünk mindig,
nem lehetünk tökéletesek,
nem irányíthatjuk,
de hajthatatlanul haladni akarunk előre.
És a rajzok is erre emlékeztetnek.
Minden rajz kicsit másképp közelíti meg ugyanazt a célt,
vagyis hogy: „Bármennyire is félsz, cselekedj!”
RADIKÁLIS ELFOGADÁS
Erről eszembe jut a radikális elfogadás.
Sok mindent segít feldolgozni.
Úgy van. Ahogy mondod.
Tudod, minden eseményből lehet tanulni valamit.
Ha valami félresiklik,
mondhatod azt, hogy: „Nem nagy a baj, majd holnap talpra állok belőle.”
De ez nem elég.
Alakíts ki egy reflexet, amivel „kifacsarhatod a levét”,
vagyis keresd meg benne a tanulságot!
Keresd meg azt az állapotot, amikor nem engeded be a negativitást,
és kérdezd meg magadtól, hogy: „Most mihez kezdjek?”
Csinálok pár fekvőtámaszt.
Muszáj elég erősnek lennem, hogy megtartsam a saját testem súlyát.
- Fekvőzni akarsz? - Igen. Kezdek elgémberedni.
Ha akarod, csinálhatod a kameraállványon.
Óvatosan, Phil!
Még sose csináltam ilyen sok ember előtt.
Már az is jó, ha tízet megcsinálok.
Hazavihetem ezt az izét?
A világ legdrágább fekvő…
Nem szabad sem ítélkezned,
sem magadba sujkolnod a negatív dolgokat.
Nyilván ez nem azt jelenti, hogy a világban nincsenek negatív dolgok,
csak ne add át magad ezeknek, mert az szemben áll a munkánkkal!
Másodszor: találd meg benne a pozitívumot!
Jól nyomod, haver!
Ha csinálsz napi 100-at, az rendesen megedz.
- Napi 100-at csinálsz? - Nagyjából.
Ha elgémberedek, nem tudok úgy mozogni, ahogyan kéne.
Máris bemelegedtek az izmaim. Ha elgémberedek, alig moccan a lábam.
Ezért találtam ki ezt.
Talán mások is rákapnak, már ha nem vágjátok ki a filmből.
Ha kifacsarod a citrom levét,
azzal nemcsak a szándékod fejezed ki,
hanem azt is, hogy hiszel abban,
hogy van benne valami értékes.
És ekkor hirtelen minden kezd értelmet nyerni.
Nem a nagy dolgokon keresztül fogod megérteni a világot,
hanem a kis dolgokon keresztül.
Máris jobban érzem magam.
- Lazábbnak. - Anyám kedvéért én is megtenném.
Bocsi.
Minden eseményre úgy kell tekintened, hogy értéket hordoz.
Ha ez sikerül, belépsz a végtelen lehetőségek birodalmába.
Nincs több mondanivalóm.
Ezt nevezem én végszónak! Kurva jó volt.
Hatalmas duma! Stutz legjobb aranyköpése.
- A legjobb. - Tegnap este használnom kellett.
Igen? És hogy ment?
Pánikrohamom volt, és nem tudtam aludni.
És ahelyett, hogy jobban bepánikoltam volna
a kevés alvás és a mai munka miatt,
használtam a radikális elfogadást, és közben eszembe jutott
pár új ötlet a mai forgatáshoz.
Akkor jól ment.
De nehogy most elszúrd!
Meséltem neked Káinról és Ábelről?
- Talán még nem. - Egy suliba jártatok?
Tudod, amikor kilencéves voltam,
a repülés más volt, mint manapság. Nagy dolog volt.
De szart se lehetett látni a gépről, annyira felhős volt az ég.
Apám épp ecsetelt valamit, aztán azt mondta:
„Ne aggódj! Majd feljebb emelkedünk, és ott kisüt a nap.”
Nem hittem neki.
Azt gondoltam: „Ennek elment az esze?”
Hogyan süthet a nap odafent,
ha a sűrű felhő miatt itt is alig látom?
Aztán abban a pillanatban
előbukkant a nap, és teljesen lenyűgözött a látványa.
Mintha az univerzum teljes modellje megváltozott volna, mert…
Ez azért volt fontos, mert többé már nem az elmúlt öt perc élményei határozták meg
a valóság természetéről alkotott képemet.
A nap mindig odafent van,
a felhő pedig mindig itt van, és eltakarja a napot.
Ha nem látsz át rajta, akkor úgy érzed, hogy rossz napod van.
Sőt, úgy érzed, hogy az életed kész csőd.
X RÉSZ FEKETE FELHŐ
Minden egyes gondolatod hatással van a hangulatodra.
Egy gondolat vagy pozitív, vagy negatív.
A hálaáramlat arra törekszik, hogy a pozitív gondolatokat válaszd.
A HÁLAÁRAMLAT
De az X rész bele akar taszítani a negatív áramlatba, ezért létrehoz egy felhőt,
hogy ne lásd a napot.
Elfeledteti veled, hogy odafent van a nap.
A kérdés az, hogy hogyan lehet átjutni a felhőn?
A válasz a hála.
A hálától kapod meg azt az érzést,
hogy mindig van odafent valami pozitív, még akkor is, ha egyáltalán nem látod.
De kell egy mechanizmus is. Itt jön a képbe az eszköz.
A hálaáramlat nem azon dolgok összessége, amiért hálás vagy.
A hálaáramlat az ilyen dolgok megteremtésének a folyamata.
Hunyd be a szemed!
Most mondj két-három, legfeljebb négy olyan dolgot,
amiért hálás vagy!
Minél kisebb a dolog, annál jobb,
mert azzal tudod összpontosítani a háládat.
Szép, lassan gondolkozz! Érezd, ahogy átjár a hála!
Hálás vagyok az unokaöcséimért.
Hálás vagyok a szörfözésért.
Hálás vagyok a…
kutyámért.
Hálás vagyok érted.
Jó, most sorold tovább a dolgokat, de ne mondd ki hangosan!
Csak teremtsd tovább ezt a hálaáradatot!
Helyes.
Most pedig
mikor megteremtenéd a következő hálás gondolatot, nem teremted meg,
hanem elfojtod. Helyette érezd a hálás gondolatokat teremtő erőt!
Érezd, ahogy egyre erősödik, és eluralkodik rajtad!
Ez a hálaáramlat. Nagyszerűen csináltad. Éreztél valamit?
Azt éreztem, hogy minden
lelassul.
És melegséget is éreztem.
Biztonságérzetet.
Nagyon jó!
Nem az a cél, hogy újra és újra elismételd, hogy miért vagy hálás.
A cél az alkotótevékenység.
Amikor energiát fektetsz abba, hogy eszedbe jussanak ezek a dolgok,
akkor maga a folyamat megváltoztatja a hangulatodat.
Akkor a legjobb ezt csinálni, amikor elszabadulnak a gondolataid.
A legrosszabb, ha megpróbálsz ellenállni.
Ez nemcsak hogy haszontalan,
de még ártalmas is lehet.
A hála nem csak annyi, hogy: „Micsoda mázli, hogy valaki segít!”
A hála egy állapot, amit a lehető leggyakrabban el kell érned,
mert ez az állapot köt össze…
Ez emel téged a felhő fölé.
Egy teljesen más világ vár rád odafent.
Az X rész épp az ellenkezőjét akarja, és azt mondja: „Megszívtad.
Áldozat vagy. Kihasználtak téged.
Nincs semmi okod a hálára.”
Ez az ördög hangja. Az X rész klasszikus trükkje.
Ritkán beszélek veled a Parkinsonodról,
és azon agyalok, hogy ez vajon azért van,
mert attól félek, hogy nem akarom elfogadni
az ehhez kapcsolódó félelmeimet?
Igen. Azt hiszem, valahol talán alábecsülsz engem,
mert mindennap igyekszem jobbá tenni magam,
és ez nagyon sokat segít.
Nem is tudom. Ez azért fura,
mert én ritkán gondolok erre.
Inkább a jövőre gondolok.
A legnagyobb félelmem az, hogy a halálomig nem teszek le eleget az asztalra.
Mert annyi…
Mindaz, amiről mostanáig beszéltünk, az az egésznek nagyjából a 10%-a lehet.
Csak egy töredéke.
Szerintem a halál…
mindenki számára egy nehéz téma.
Tudod, én…
attól félek különösen, hogy téged elveszítelek.
Persze nem rágódok ezen állandóan,
de te vagy az, akihez életvezetési tanácsokért fordulok,
és aki meg tud nyugtatni, hogy mindent meg lehet oldani.
Ezen felül
te voltál az, aki átsegített a nehezén,
amikor volt az a haláleset, ami olyan szörnyen megviselt.
A bátyádra gondolsz?
Igen. Amikor néhány évvel ezelőtt tragikus hirtelenséggel elhunyt,
mielőtt még belevágtunk ebbe a filmbe, akkor még nem tudtam,
hogy te is elveszítetted az öcsédet.
Elmesélted, hogy hol voltál aznap.
- Igen. - Pontosan tudtad, hol voltál,
hogy suliba mentél, és a többi.
Én rengeteget töröm magam, hogy ne gondoljak arra a napra,
pedig aznap reggel pont nálad jártam.
Életem egyik legnehezebb napja volt.
Az egyik legfelkavaróbb nap, amit valaha is megéltem.
Emlékszem, hogy aznap elkérted a telefonomat,
és csináltál rólam egy képet.
És azóta is gondolkodom ezen. Miért csináltad?
Az életben nagyon ritkán adódik olyan lehetőség,
hogy megörökítsünk egy ilyen kritikus pillanatot,
amihez később visszatérhetünk.
Akár egy hét, akár egy év múlva,
de eltelik egy bizonyos idő,
és ebben az időben
az ember megtapasztalja a gyógyulás és a talpraállás erejét.
Rá se néztem erre a képre
már vagy négy éve.
De kinyomtattam, mert meg akarom mutatni neked.
- Négy éve rá se bagóztál? - Nem.
Jó értelemben véve…
olyan, mintha megfosztottak volna mindentől, ami hamis.
- Szokatlanul békés az arckifejezésem. - Valóban.
És ez nagyon bizarr.
Talán azért, mert a történtek eltöröltek…
mindent, ami nem fontos.
Eltöröl mindent, amit az ember fontosnak hisz, de valójában nem az.
Ez egy olyan ember arca, aki megjárta a poklot,
majd visszatért, és jól van,
de egyáltalán nem drámai módon, aminek örülök.
Ez a győzelem képe, még ha nem is tűnik annak.
VESZTESÉGFELDOLGOZÁS
A veszteségfeldolgozás olyan eszköz, ami segít feldolgozni a veszteséget.
A legtöbb embernek ez rosszul megy.
Nemcsak olyan értelemben, hogy a veszteségtől depressziósak lesznek,
hanem már a veszteség előtt is aggódnak a veszteség miatt.
A cél az, hogy elérjük az úgynevezett nemkötődés potenciálját.
Tehát még ha hajszolok is valamit, hajlandó vagyok nem birtokolni azt.
De attól még hajszolom. Szakadatlanul hajszolom.
De hajlandó vagyok elveszíteni.
Most arra kérlek, hogy válassz valamit, amihez túlságosan is kötődsz!
Lehet az személy, munka, bármilyen apróság, teljesen mindegy.
A lényeg, hogy vonakodj attól, hogy elengedd!
Attól félsz, hogy ha elengeded, valami szörnyűség fog történni.
Megvan?
Oké.
Képzeld el, ahogy a fogod azt a dolgot!
Még akkor is, ha az nem kézzelfogható.
Képzeld el, hogy fogod!
Úgy kapaszkodsz bele, mint egy faágba.
Ijesztő. Félsz elengedni.
De mégis elengeded.
Amikor elengeded, elkezdesz zuhanni.
De a zuhanás nem kellemetlen.
Meglepő módon lassú és gyengéd ez a zuhanás.
De attól még zuhansz.
És ekkor azt mondod: „Hajlandó vagyok mindent elveszíteni.”
De halkan mondd!
Érezd a mögöttes szándékot!
Amint ezt kimondod,
földet érsz a nap felszínén, ami végig alattad volt,
és a tested elég.
Abban a pillanatban mindent elveszítesz,
mert a tested a birtoklás eszköze.
Amikor a tested elég, ugyanolyan napsugárrá válik,
mint az összes többi napsugár.
Mindenféle irányba haladsz,
és egy szeretetteljes, odaadó érzést sugárzol magadból.
Ezután körülnézel,
és végtelen számú másik napot látsz magad körül,
pont olyat, amilyenben te is vagy, és mind sugároz magából.
Ezután a napok mind azt mondják, hogy:
„Mindenhol ott vagyunk.”
Ez a világ a napok világa.
Ezen a helyen csak adni tudsz. Semmit nem tudsz elvenni.
Semmit sem tudsz megfogni. Egyszerűen nem megy.
Most pedig nyisd ki a szemed!
Milyen érzés volt?
Nagyszerű!
- Csak ennyi? - Nem.
Nekem nagyon jól megy a nemkötődés.
Legyen az akár egy munka, egy szerep, vagy ha valakivel összekapok.
Az eszközökkel képes vagyok elérni a nemkötődést.
De ha az olyan dolgokat nézzük, mint a párkapcsolatok,
vagy egy családtag, akit szeretek,
az ő elvesztésük gondolatát
nehezen tudom feldolgozni.
Másképp közelítsd meg! Ne a kötődést próbáld megszakítani,
hanem minden alkalommal, amikor megijedsz a veszteségtől,
próbálj akkor törekedni a nemkötődésre!
A legtöbb ember
egész életében egyetlen pillanatra sem tapasztalja meg a nemkötődést.
Már maga a tény, hogy törekedhetnek rá, már az is óriási segítség a számukra.
Senki számára sem lehetetlen.
A teljes nemkötődés viszont nem jó.
Azt hiszem, értem.
Tehát a cél nem a teljes nemkötődés,
hanem az, hogy egyetlen személy, hely, vagy bármi másnak az elvesztése sem
foszthat meg minket a teljes lényünktől,
és a teljesség érzésétől.
Így van.
Semmit sem akarok eltitkolni,
mert nem akarom, hogy az felemésszen.
Ha kimondjuk a félelmeinket,
ha kimondjuk a fájdalmainkat, az sok szempontból felszabadít.
Szoktam használni a veszteségfeldolgozást, és tényleg segít.
Szívesen mondanám, hogy: „Az eszközök mindent megszüntetnek”,
de mégis mindennap érzek fájdalmat.
- Tudod? - Persze.
Még mindig hiányzik a bátyám.
Még nagyon sokáig hiányozni is fog.
Hadd fogalmazzak úgy,
hogy a halál nem egy végleges állapot.
Persze lehet félni a haláltól,
feltéve, hogy az ember a halál után is érez valamit.
És ez az újjászületés.
Az elgondolás az, hogy az újjászületés a legrosszabb helyzetben,
a világ legrosszabb zugaiban, a legrosszabb emlékekkel is lehetséges,
és így ciklikusan újjászülethetünk.
Egy ember így kerülhet a legközelebb Istenhez.
Értelek. De az is tény, hogy az élet megy tovább.
És van pár ember, akiket rohadtul nem akarok elveszíteni.
Én se akarlak elveszíteni téged.
Mi legyen?
Házasodjunk össze!
Csakis szerződéssel!
- Itt is van. - Állati klassz!
Az, bizony.
Az egyik célom ezzel a filmmel az, hogy én régen úgy hittem,
hogy azok az emberek, akikre felnézek, azok mentesülnek
az olyan problémák alól, amikkel én küzdök.
Ne haragudj!
Értelek.
Abszurd. Tudom, hogy mennyire abszurd, de…
- Ezért nevettél, ugye? - Igen.
Szóval szerintem fontos, hogy az emberek lássák,
hogy azok, akik letettek valamit az asztalra,
akikre felnézünk, ahogyan te is, mert én felnézek rád,
még ti sem mentesültök a mi problémáink alól.
Te is ugyanúgy küszködsz az emberi léttel,
ahogyan mindenki más.
Az egésznek az a lényege, hogy senki sem mentesülhet a fájdalom,
a bizonytalanság és az állandó munka alól.
És van valami csodálatra méltó abban, hogy sebezhetőnek látlak téged.
Számomra ez igazolja, hogy soha senki nem fogja megfejteni ezt az egészet.
Így van.
Ez az élet titka.
- Legalábbis szerintem. - Mármint?
El kell fogadni, hogy sem te, sem más nem fogja ezt soha megfejteni.
A boldogság attól függ, hogy ezt képes vagy-e elfogadni,
és hogy mihez kezdesz ezzel.
De először el kell fogadnod, mert ha nem fogadod el,
akkor állandóan azon fogsz rágódni, hogy ezt hogyan tudnád megkerülni,
hogyan lehet ezt megszüntetni, pedig nem lehet.
Ez a pillanat most annyira csodálatos!
Itt maradnátok, amíg hazamegyek aludni?
Hogy amikor holnap visszajövök, ti még mindig ugyanígy…
- Megoldható? - Persze.
Elfáradtál?
- Igen, kezdek elfáradni. - Oké, dőlj csak le!
Mit látsz, ha behunyod a szemed?
Egy óceánt.
És egy gyönyörű tengerpartot, a hullámok pedig…
A hullámok nem nagyok. Egyszerűen tökéletesek.
Oda-vissza cirógatják a testemet.
És a víz hideg vagy meleg?
Meleg.
Tudod, mit mondott az anyám, amikor az öcsém kórházba került?
Azt mondta: „Gyerekként került kórházba.” Mert akkor ugye még csak hároméves volt,
és három hónappal utána halt meg. „Három hónappal később
már felnőtt férfi volt.”
Mondhatni, hogy átalakult.
Nagyon elszomorított, de ugyanakkor…
azt hiszem, le is nyűgözött.
- Most látod őt? - Tessék?
Most látod Eddie-t?
Igen, de Eddie nem egészen…
Érzem, hogy ő az öcsém, de úgy érzem, mintha…
Mintha veled egyidős lenne.
Azt mondja,
nem szólt nekem előre, hogy meg fog halni.
Most pedig…
azt mondja, hogy ő annyira nem bánja. Mert ő már tudta.
Fogalmam sincs, hogyan tudott volna
előre szólni nekem.
Talán… Nem tudom.
Tudom, hogy ez lehetetlen, de esküszöm, úgy érzem,
mintha repülnék.
Milyen érzés?
Csodálatos.
Felülhetek?
Úgy érzed, hogy odafent repülsz?
Azért remélem, véget ér majd, amikor a lábam…
Van erre biztosításotok?
- Szeretnél felülni? - Aha.
Oké, ülj csak fel!
Szép ez a szoba!
Azta!
Ez a mindennapos kihívás nekem, hogy kimásszak az ágyból.
Talán megpróbálsz az irányításod alá vonni, vagy…
Nem tudom. Miért?
Mindegyikben van igazság.
- Idehozassam a gyógyszered? - Aha.
Tetszik ez a háttér,
mert sokan álmodják azt,
hogy a házukban találnak egy másik hálószobát,
vagy valami sokkal nagyobbat.
Az álmok világában ez azt jelenti, hogy kezdenek egyre tudatosabbak lenni.
Kitágul az univerzumról alkotott képük.
Szóval ha az ember egy nem létező hálószobáról álmodik, az azt jelenti,
hogy tágul a tudata?
Igen.
Ez őrület!
…azt mondom neki: „Csináld pontosan azt,
amit mondok! És 100%-ban garantálom, hogy jobban leszel.”
Van egy ötletem.
Hallgatlak.
Ha már úgyis felvettük a film bevezetőjét,
most csináljunk egy olyan befejezést,
hogy mindazok után, amin keresztülmentünk, elmondjuk, miért csináltam ezt a filmet.
Jól hangzik.
Próbáld nagyon gyorsan elmondani!
Mondd el a bevezetőt, utána pedig rögtön mondd a végszót!
Azért csinálom ezt a filmet,
mert szeretném egy filmen keresztül a lehető legtöbb emberhez eljuttatni
ezt a terápiát, és azokat az eszközöket, amiket a terápián tanultam.
Azért csináltam a filmet,
mert szeretem Philt…
és mert szeretem azt az életet, amit az eszközöknek köszönhetően élhetek.
És nem számít, más mit gondol a filmről.
Csakis az számít, hogy befejeztük.
Együtt.
Úgy érzem, a film eleje óta közelebb kerültem hozzád,
ami szerintem egy nagyon jó jel.
És nagy mázli, hiszen már 74 éves vagyok.
Szeretlek.
De bárcsak ne zúdítanád rám az összes szarságodat!
TESTVÉREINK EMLÉKÉRE
Pár hónapja az egyik felvételen
említettél egy régóta tartó se veled, se nélküled kapcsolatot,
és később egy hívásban megemlítetted,
hogy felvetted vele a kapcsolatot.
Ha nem jelent problémát, mesélnél róla?
Bámulatos ez a dolog.
Az egész világon ő az, aki a legközelebb áll a szívemhez.
Amikor fiatalabbak voltunk, nem akartunk párkapcsolatot,
ami főleg az én saram.
Nem volt meg bennem a kellő akarat.
De most már megvan.
- A beszélgetésünk után kerested meg? - Igen. Az sokat segített.
- Miután beszéltünk, elszégyelltem magam. - Miért?
Mert nem adtam bele apait-anyait,
és félvállról vettem.
Szóval sokat segítettél.
Szerinted kettőtök közül melyikőtök fél jobban attól, hogy megpróbáljátok?
Te vagy ő?
Én. Kétség sem fér hozzá.
Hogy érzed, képes lennél ledönteni néhány falat,
és félretenni a félelmeidet?
Vagy akarod egyáltalán?
- Igen, mindenképpen. - És te milyen végeredményben reménykedsz?
Én abban reménykedem, hogy összejön.
Remélem, hogy összejön.
A feliratot fordította: Vécsey Ádám