Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Hva skjer, Stutz? -Hei, Jonah.
Ok, underhold meg.
Det er det du sier når jeg setter meg.
Jeg sier det til alle.
Ja, når vi har en terapitime som ikke tas opp til en film.
Noe annet du sier som får meg til å le, noe som er flott,
er: "Ikke kom inn hit og dump all dritten på meg."
Nei, du har dumpet den på meg i årevis, og jeg er sliten.
Vel, her er vi.
Hvorfor tror du jeg lager denne filmen om deg?
Jeg tror det er ideene mine.
Jeg tror ideene mine har påvirket deg,
og jeg tror du ville vise andre folk de ideene.
Og kanskje…
Kanskje det er et forsøk på å ta kontroll over meg, eller…
Jeg er usikker. Hvorfor?
Jeg har bestemt meg for å lage den for å fortelle om dine verktøy
og din lære, Phil Stutz, terapeuten min,
på en måte som gir folk tilgang til dem
og lar dem bruke dem for å gjøre livene sine bedre.
Så jeg tenkte vi skulle filme én økt på én dag
og dekke noen av verktøyene dine som har hjulpet meg i livet.
Det er bra, synes jeg.
Og gjøre det på en måte som også hedrer
livet til en jeg bryr meg veldig om og har stor respekt for.
Ok.
Men kan du være morsom av og til? Bare…
Hva er det første du spør en pasient om?
Det første er: "Hva vil du? Hva gjør du her?"
De fleste psykologer vil si: "Ikke forstyrr pasientens prosess.
De finner svarene når de er klare."
Det suger. Det er uakseptabelt.
Da jeg begynte i psykiatrien, het det: "Jeg er nøytral.
Jeg observerer bare. Ingenting står på spill for meg."
Det var en veldig langsom prosess, og det var mye lidelse.
Du kjenner meg, reaksjonen min er: "Så dra til helvete. Kødder du?"
Jeg behandler en med depresjon som ikke tror på bedring,
jeg sier: "Gjør hva faen jeg sier. Akkurat det jeg sier.
Jeg lover at du blir bedre. Det er garantert. Jeg tar ansvaret."
Da jeg gikk inn på kontoret ditt, satte vi oss ned,
og du sa: "Her er det du bør gjøre."
Du ga meg en slags handling. Du ga meg et verktøy.
Ja, det er avgjørende.
Jeg ville ha fortgang.
Ikke fort nok til å kurere noen på en uke, det er umulig,
men jeg ville at de skulle føle litt forandring,
litt fremdrift.
Det gir dem håp. "Faen ta, det er faktisk mulig."
Så hva er verktøyene?
Noe som kan endre tilstanden din, din indre tilstand,
umiddelbart og i sanntid.
Det tar noe som vanligvis er ubehagelig
og gjør det om til en mulighet.
Verktøy forandrer sinnsstemningen
og lar deg håpe at sinnsstemningen ikke alltid vil være den samme.
Det stemmer.
Det er en visualiseringsøvelse i sanntid som du gjør i hodet i det øyeblikket.
Ja. Sånn sett er jeg en lærer.
Jeg lærer personen hvordan det brukes og når det skal brukes.
Alle pasientene dine, inkludert meg, har slike notatkort.
Og det er tegninger av verktøyene du lager i timene
som vi tar med hjem og beholder.
Jeg tenker visuelt.
Jeg begynte å tegne dem for min egen del,
men det hjalp pasientene enormt.
Kraften i kortene er at de gjør store ideer til enkle bilder.
Det var kommunikasjon med pasienten
som jeg følte var sterkere enn å bruke ord.
Når de tar ut kortet,
er det en forbindelse mellom oss to, et bånd.
Ja, vi har et unikt personlig forhold.
Så mye at du lar meg lage en film om deg.
Det har jeg aldri opplevd i den terapeutiske verden.
Til syvende og sist har livet mitt blitt umåtelig bedre av å jobbe med deg,
så om det fungerte for meg, kan det kanskje fungere for andre.
Ja visst. På tide med medisin.
-På tide med hva? -Å ta medisinen din.
-Å, takk. -Alarmen ringte.
Å, faen.
Jonah, vil du ta Parkinsons-dop med meg?
Jeg ble nykter for årevis siden.
Du vet, da jeg var ung og brukte dop,
om du hadde fortalt meg at: "Om 50 år tar du en masse medisin…"
Så alt det der er medisin for Parkinsons.
Ja.
Det viktigste med Parkinsons, og det er noe bra med dette,
er at du må planlegge mange småting.
Når jeg må reise meg fra senga, må jeg forvri kroppen for å komme meg opp.
Det vanskeligste for meg er å stå opp av senga om morgenen.
-Men av helt andre grunner. -Av andre… Ja.
Ja.
Før jeg møtte deg, var min erfaring med terapi tradisjonell,
så jeg snakket,
og personen sa: "Hvordan føles det?" eller: "Interessant".
Noe som holdt meg på stor avstand.
Og jeg tenkte på hvordan man, i tradisjonell terapi,
betaler en person og sparer opp problemene sine til dem,
og så lytter de bare.
Og vennene dine, som er idioter,
gir deg råd.
-Ja. -Uoppfordret.
-Ja. -Og du vil at vennene dine skal lytte.
Og du vil at terapeuten din skal gi deg råd.
Her er greia. Det er ikke det at de terapeutene ikke vil hjelpe.
Absolutt ikke.
Men jeg følte alltid at noe manglet.
Så et verktøy er en bro
mellom det du ser som problemet og dets årsak
og bort hit, hvor du får i alle fall litt kontroll over symptomet.
Alt handler om muligheter.
Og ikke en tulledefinisjon av muligheter.
Muligheter betyr at du kjenner at du reagerer annerledes.
Det høres…
Hva heter det? Banalt ut. Men det er faktisk sant.
Noe av det første du ba meg jobbe med, var livskraften min.
Det var en umiddelbar ting som kan forandre livet ditt,
og noe jeg tror alle lett kan henge med på.
Og det var første skritt for meg for å begynne prosessen med å bli bedre.
Ja, det stemmer. Her er det klassiske som skjer.
En fyr er deprimert, kommer til kontoret mitt og sier:
"Jeg vet at vanene mine er noe dritt. Jeg mangler disiplin. Jeg er lat.
Men om jeg visste hva jeg burde gjøre,
hvilken misjon jeg hadde i livet, hadde jeg hatt masse energi til det.
Men jeg vet ikke hva det er meningen at jeg skal gjøre, så jeg gjør ingenting."
Og derfra kommer selvsagt depresjonen.
Det er noe som vil gjelde deg
og alle andre som mangler en retning
eller ikke vet hva de skal gjøre,
og svaret er at du alltid kan jobbe med livskraften din.
LIVSKRAFT
Den eneste måten å finne ut hva du burde gjøre, hvem du er,
er å aktivere livskraften din,
for livskraften din er den eneste delen av deg
som faktisk kan lede deg når du er fortapt.
Om du ser på det som en pyramide, har livskraften tre nivåer.
Det nederste nivået er forholdet til den fysiske kroppen din.
Det andre laget er forholdet ditt til andre mennesker.
Og det høyeste nivået er forholdet ditt til deg selv.
Det nederste nivået er forholdet til kroppen din.
Alt du må gjøre er å få kroppen til å funke bedre, og det funker alltid.
Det typiske er at de ikke trener.
Kosthold er enda en,
og søvn.
Hvilken prosentdel av det der
får deg til å føle deg bedre først?
Vel, i begynnelsen
er det nok 85 %.
Veldig høyt.
Hvor jævla sjukt er ikke det?
Da jeg var liten,
ble trening og kosthold begreper som sa: "Det er noe galt med utseendet ditt."
Men aldri ble trening eller kosthold
beskrevet som noe som var relatert til mental helse.
Jeg skulle ønske det ble presentert annerledes for folk.
Ja.
Fordi for meg,
skapte det mange problemer,
og også problemer mellom meg og moren min.
Jeg møtte henne med holdningen: "Faen ta deg.
Jeg vil ikke, for du sier det er noe galt med meg."
Ja. Forklar det.
Jeg kan, men jeg går ikke inn på det, for denne filmen er om deg, ikke meg.
Hva om jeg sa at jo mer du utbroderer det,
jo enklere blir det for meg å ta noen sjanser.
Har du sett sånn på det?
Jeg vil si at du bør lage en film om meg, i stedet for at jeg lager en film om deg.
Ja, den var god.
Ok. Så det er første nivå.
Det neste er forholdet ditt til andre mennesker.
Når folk blir deprimerte, avslutter de ikke forholdene sine.
Det er som et skip som forsvinner i horisonten.
De begynner å trekke seg unna livet sitt,
og forhold blir…
Du vet når du klatrer i et fjell og du bruker ringboltene,
de blir som håndtak.
Så forholdene dine er som håndtak som lar deg bli trukket tilbake til livet.
Nøkkelen er at du må ta initiativet.
Hvis du venter på dem, forstår du ikke dette.
Du kan invitere en ut på lunsj, en du ikke synes er interessant,
det spiller ingen rolle, det påvirker deg uansett positivt.
Den personen representerer hele menneskeheten, symbolsk.
Så det er mellomnivået, og det høyeste er ditt forhold til deg selv.
Beste måte å si det på er: "Få et forhold til ditt ubevisste."
For ingen vet hva som ligger i det ubevisste før de aktiverer det.
Og et triks her er å skrive.
Det er virkelig magisk.
Du forbedrer forholdet til deg selv ved å skrive.
Noen sier: "Skrive hva da?
Jeg er ikke interessant. Jeg er ikke forfatter. " Det er uviktig.
Om du skriver, er skrivingen som et speil.
Den reflekterer det som skjer i ditt ubevisste,
og ting vil dukke opp om du skriver som i en dagbok,
ting du ikke visste at du visste.
Dette er livskraftens tre nivåer.
Er du fortapt, ikke prøv å finne ut av det.
Gi slipp på det og jobb med livskraften din.
Det handler om lidenskap. Å øke livskraften din
så du kan finne ut hva du er lidenskapelig opptatt av.
Først må du være lidenskapelig opptatt av å koble til din egen livskraft,
og alle kan gjøre det.
Og om man fullfører pyramiden, faller alt annet på plass?
Alt annet vil falle på plass.
Hvordan finner du på disse tingene?
Jeg hadde en veileder… Jeg var svært ung. Jeg hadde ikke engang min egen praksis.
Jeg pratet med folk om det som hendte for 30 år siden,
eller om hva som forårsaket problemet.
De gikk ut på samme måte som de kom inn, følte seg som dritt og helt håpløse.
Jeg sa til ham:
"Kan vi gjøre noe så de føler seg bedre, eller i alle fall føler noe, raskere?"
Og fyren sa til meg:
"Ikke prøv deg", sa han.
Det var som noen som absolutt ikke forsto menneskets tilstand.
Jeg sa: "Vi må gjøre noe med én gang."
Det måtte ikke løse alle problemene deres,
men du må gi folk følelsen av at de kan forandre seg med én gang.
Jeg ville ikke at de skulle gå tomhendte.
Fryktet du at du med den strategien kunne gi dem feil type handling?
Nei.
På dette området sier jeg alltid
at jeg er en vanlig fyr, unntatt dette.
Jeg fokuserer på deg og blokkerer alt annet.
Alt som barn kom folk til meg med problemene sine.
En gutt. Jeg kunne være ti år, og en voksen mann kunne komme.
De fleste kjente jeg ikke. De bare blottla sjela si.
Hvem vet hvor det kommer fra?
Jeg var i Bronx til jeg var fem. Så flyttet vi ned til Manhattan.
Hvor på Manhattan?
Først på 78th og Broadway. West 78th Street 215.
Vanlige middelklassefolk, arbeidere.
Faren min var en veldig hyggelig fyr.
Han var høylytt og med mange meninger. Han elsket å underholde.
Var det opp til ham, ville han bedt folk hjem hver kveld,
og hun hatet det.
Moren min fortalte meg, på en vakker soldag i Bronx
med en milliard unger som lekte i gatene,
at det hun likte best var å være inne og lese en bok.
Hun var av typen: "Ikke plag meg. Hold deg unna.
Jeg vil fortape meg i denne boken, for livet gjør for vondt.
Jeg vil ikke takle livet, jeg vil takle boken."
Du ser at det var store problemer mellom de to personene.
Hvilken tidsperiode? 50-tallet?
Ja. Det var nok i 1956.
La oss se. Når døde han?
Hva het broren din som døde?
Han het Eddie. Han som døde, ja.
De visste det straks.
Det var en viss type svulst som gir en viss type utslett, tror jeg.
Legen sa til meg flere år senere
at straks han gikk inn i rommet, visste han hva det var.
Men foreldrene mine sa det ikke til oss. Det var en feil.
Hvor gammel var du da han døde? Var du ni?
Ja, jeg var ni. Ja.
Og han var tre?
Han var tre, ja.
Jeg gikk inn på badet.
Jeg husker at jeg satte en fot oppå toalettskåla,
som en ridder i middelalderen eller noe,
og jeg snakket med Gud og sa til Gud:
"Hvis du lar ham leve, vil jeg tro på deg.
Ellers gjør jeg det ikke." Jeg måtte overvinne det.
Når jeg er i New York, vil jeg gå forbi bygningen.
Jeg liker å stå der vi sto da faren min kom til oss.
Moren min gikk ut av drosjen,
gikk bare rett inn i bygningen og tok heisen opp.
Hun så ikke engang på oss.
Jeg spurte henne: "Kan jeg gå på skolen?"
Hun sa: "Ja, du kan gjøre hva du vil."
Det gjorde jeg.
Det var nok en del av min fornektelse.
Alle beveget seg raskt for å benekte det som skjedde.
Alle var ivrig opptatt med å ikke akseptere det som skjedde.
Det var Del X. Del X var i hodet mitt før jeg forsto noe av dette.
DEL X
Del X er en viktig del av å forstå hvordan verktøyene dine fungerer,
så jeg ville snakke om det.
Så når motgang kommer,
er det en mulighet for deg til å…
I det øyeblikket vil du møte Del X direkte.
Del X er den dømmende delen av deg,
den asosiale delen av deg.
Det er en usynlig kraft
som vil hindre deg i å endre deg eller vokse.
Den vil blokkere utviklingen din.
Den vil blokkere potensialet ditt.
Den vil lage helvete for deg.
Så Del X er skurken
i historien om å være en person.
Verktøyene er det helten på reisen kan bruke for å kjempe mot skurken.
Ja. Del X er umulighetens stemme.
Uansett hva du tror du må gjøre, vil den si at det er umulig.
"Gi opp."
Den gir deg en nøyaktig oppstilling om hvem du er og hva du klarer.
Og den skaper en primær frykt hos mennesker.
Hva sier din Del X til deg?
Den får meg til å føle at jeg kaster bort tid.
At jeg har funnet opp disse greiene, og det er bra greier, jeg har troa på dem,
men det vil ikke spre seg nok i kulturen.
Hvordan kan folk bli kvitt Del X?
Det går ikke.
Du kan beseire den midlertidig, men den kommer alltid tilbake.
Derfor har du tre aspekter av virkeligheten som ingen kan unngå.
Smerte, usikkerhet
og konstant arbeid.
Det er ting du må leve med, uansett hva.
Hvis det fungerte slik, om du kunne forvise Del X,
kunne man ikke hatt fremgang.
Så om dette er en historie, trenger hovedpersonen Del X, skurken,
for må ikke hovedpersonen overvinne skurken, er det ingen historie.
-Nei. -Ingen vekst.
Det er ingen forandring, ikke noe mot.
Vi trenger negativiteten til Del X, ellers vokser vi ikke.
Det stemmer.
Det betyr ikke at du ikke kan jobbe hardt mot et mål, eller at du ikke kan lykkes.
Men vil du være glad… Det gjør deg ikke glad.
Det som gjør deg glad, er fremgang.
Du må lære å elske prosessen med å håndtere de tre tingene.
Der kommer verktøyene inn.
Når det dukker opp, kan du identifisere det,
og så kan du bruke et verktøy på det for å oppheve det.
SMERTE, USIKKERHET, ARBEID VERKTØY
Kan du lære noen det, kan de forandre hele livet.
Fordi det høyeste kreative uttrykket for et menneske
er å kunne skape noe nytt mens de møter motgang,
og jo verre motgang, jo større muligheter.
Å finne ut at han hadde dødd var som å oppdage en ny verden.
Og jeg sa: "Jøss, kan det skje med meg? Jeg er bare et barn."
Det var noe av det som traff meg hardest, det og at foreldrene mine kollapset.
De kunne ikke fungere som foreldre emosjonelt. De klarte ikke.
Vil du si du…
Kan man klandre dem?
Nei, jeg klandret dem aldri for det.
Gudskjelov.
Ja.
Det forandret livet mitt. Alt fikk en dobbel betydning.
Skulle jeg spille softball og måtte hjem til middag på et klokkeslett,
om jeg var…
Jeg lover, om jeg var ett minutt for sent ute, klikket de.
Barndommen var over.
Alt var alvor. Du ville ikke ødelegge det.
Hans død ble en stor vekt som jeg måtte bære rundt på,
men ingen ville innrømme at den jævla vekten var der.
JA, DET ER JEG PHILIP
Jeg glemmer aldri dette. En venn av meg var hardt skadet.
Jeg og faren min besøkte ham på sykehuset, og på tur ut snudde faren min seg og sa:
"Det er det eneste yrket."
Det betydde: "Om du blir noe annet enn lege,
er du persona non grata her.
Jeg er glad i deg, men blir du ikke lege, vil jeg aldri respektere deg."
Både han og moren min var ateister, så de hadde ikke noe å lene seg på.
Det var en kamp mot døden, og hvis jeg ikke ble med,
ville hele familien falle sammen.
Du hadde et ansvar for å dempe nervene og angsten deres.
Du ble terapeuten deres.
Det stemmer. Det er helt riktig.
Så de hadde ingenting med tanke på…
Tro?
Ja. Når det gjelder hva som kunne støttet dem i en tro.
De hadde bare én ting som kunne føre til tro,
og det var meg.
Du ser hvordan sånt blir overført.
Og jeg prøvde mitt beste.
Fullstendig fiasko, så klart.
Jeg fikk vel til én ting.
Jeg ble doktor.
Så…
Så kanskje noe konstruktivt kom ut av det.
Å begynne å ta pasienter var som en spøk for meg.
Det var bare et bytte av sted. Jeg hadde gjort det så mye.
Og jeg var ikke dårlig til det, selv da jeg var tolv.
Ja.
Skal vi fortsette disse timene noen ganger i uka med meg som pasient?
Hadde vært bra om du svarte på spørsmålene.
Om du bare hadde svart på ett av dem.
Vi snakket om broren min. Kan vi snakke om din?
Det må ha vekket noe i deg.
Vel…
Nei, jeg… Nei, vi skal ikke gå inn på det.
Ok.
Jeg bør ta en pause. Hva er klokka? Å, faen.
Ja.
Det var fantastisk.
Jeg er utmattet.
Jeg ba deg stille enklere spørsmål. Det er din feil.
Vil du ha mine notater om deg som regissør eller skuespiller?
Spar det til min time.
TORSDAG, 07:00, 11:00, 15:00, 19:00, 22:00
BEHANDLINGER PARKINSONS
OPPLEGG UCLA
ONDSKAP AVSLØRER SEG SELV FORSKJELLEN MELLOM DEL X OG SKYGGEN
HAT OG MISFORSTÅELSER
Hva somler du med, kompis?
Forsiktig med utstyret.
-Ja. -Å, faen.
-Hvordan går det? -Godt å se deg.
Jeg skal bruke et verktøy først. Er det greit?
Ja, absolutt.
Ok.
Jeg føler at det er veldig komplisert å lage denne filmen av mange grunner.
Du er terapeuten min, og hvis jeg hadde problemer med noe,
ville du vært den jeg snakket med om det.
Men når den følelsen kommer om denne filmen,
nøler jeg og stopper den,
for denne filmen er om deg,
og jeg føler at jeg må late som om alt er bra,
selv når det ikke er det.
Jeg har…
…løyet til deg i våre private terapitimer
om hvordan det går med filmen.
Så jeg har egentlig
betalt deg for å lyve til deg,
og det har fått meg til å føle meg mer og mer alene.
Jeg prøver å få disse store ideene.
-Ja. -Og disse…
Og også fortelle historien om livet ditt, men jeg føler jeg sitter fast.
Og jeg bare spør meg selv:
"Var dette en jævlig teit ide,
at en pasient skulle lage en film om terapeuten sin?"
Jeg ler av det, ikke sant?
Men det jeg lurer på er hvorfor jeg gjemmer meg
bak perfeksjon?
Hvorfor gjemmer jeg meg bak en fasade i stedet for å slippe deg inn?
Som føltes som mitt eneste valg.
Det er det.
Hvordan kan jeg lage film om at folk er sårbare
og jobber med problemer, uten at jeg er sårbar?
Det virker urettferdig.
Så hvis valget er å være rettferdig og ærlig,
så burde jeg erkjenne at
vi har filmet i to år,
og vi bruker de samme klærne hver dag så det skal se ut som én samtaletime,
men det har gått flere år, og vi sitter foran en grønn skjerm.
Vi er ikke på kontoret ditt.
Og jeg har bokstavelig talt en parykk på meg nå
så jeg ser ut som for åtte måneder siden da jeg hadde denne frisyren,
og jeg har bokstavelig talt
et barbert hode. Jeg bare…
Jeg vet ikke.
Det føles bare rart og falskt.
Jeg vil slippe publikum inn i filmprosessen, og deg,
så de ikke føler at vi bare lyver til dem om ting.
Jeg lyver til deg og lyver til alle andre om at det går bra, og det suger.
Vi kommer nok til å se en scene,
og det vil være ting vi filmet for åtte eller 14 måneder siden.
Det er bare vanskelig å vite hva som er hva lenger.
Til syvende og sist kom jeg til sannheten, som er å si fra.
Føles det jævlig rart?
Det føles som ditt eneste valg, for å være ærlig.
Hvis du vil holde deg til sannheten om meg og det vi prøver å gjøre,
må du la deg selv rasere det.
Om du kunne gjøre det perfekt, ville det motsi alt det vi gjør her.
Jeg er så glad for at du…
Jeg mistenkte egentlig dette, for vi…
For det første har vi filmet på mange dager. Så jeg sa:
"Dette blir enten tidenes beste dokumentar eller den verste."
Det blir nok begge.
Men det må til slutt bli intimt,
og når ting blir intime, vet du ikke hva faen som vil skje.
Hvis jeg har trent deg ordentlig, ser du at det ikke er noe å unngå.
Fiaskoen ville vært å ikke gå videre og å ikke bruke det til å gå dypere.
Drivkraften i alt dette er for meg sårbarheten din.
Ingen tvil om det.
Hvis vi er tro mot den ideen, og du er ærlig om det,
kan vi ikke tråkke feil, for…
-Men denne filmen handler om deg. -Nei, slett ikke.
For meg er dette bare en ny ting.
Livet mitt avhenger ikke av det. Ditt liv… Kanskje ditt liv avhenger av det.
Jeg erter bare.
Tankene mine sier at jeg vil snakke aggressivt og ærlig om to ting.
Det ene er forholdet mitt til deg,
og det andre er selve kraften i disse verktøyene.
Så hvordan går jeg dypere? Hvordan kan jeg…
Det er bare én måte.
Deg.
Saken er at hvis du vil gå videre,
kan du ikke gå videre uten å være sårbar.
Og grunnen er at alle trenger hjelp for å gå fremover.
Det å feile, svakhet og sårbarhet er som…
Som kontakter som kobler deg til resten av verden.
Fordi det du gjør er
å sende ut et signal til verden:
"Jeg trenger deg, for jeg klarer ikke dette alene."
Ja, det gir mening.
Jeg tror det som ville vært lurt…
Kanskje jeg skal vise deg litt av filmen,
så kan vi finne ut hvordan vi vil fullføre den.
Og at vi står sammen om det, om det er greit for deg?
Ja. Jeg er veldig rørt.
Jeg er faktisk lettet også.
Ja, det ville vært flott. Det blir flott. Det blir et eksperiment.
Ja. Greit.
Ok, jeg er med.
Jeg er glad i deg, kompis. Kutt.
Å, filmet dere?
Hvorfor tror du jeg lager en dokumentar om deg?
Jeg tror det er ideene mine.
Jeg tror ideene mine påvirket deg,
og jeg tror du ville vise andre folk de ideene.
Vil du ta Parkinsons-dop med meg?
Jeg ble nykter for årevis siden.
Vi bygde et falskt sett av kontoret ditt på den grønne skjermen
så det så ut som om vi var her hele tiden.
Bedre enn mitt ekte kontor.
Ja. Del X. Og så, da du så på filmen…
-Som å se… -Vi har aldri hatt forsikring for det.
Vi har revet plasteret av.
Jeg har fortalt hvor jeg er og sannheten om det.
Hvor går vi nå?
Det føles som om vi må holde bakkekontakten,
men samtidig strekke oss etter stjernene.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal gjøre begge samtidig.
Men alt som er ekte og dyptgående
må ha to, ikke én, for det handler om vibrasjoner.
To stykker skaper et felt.
Et felt er usynlig, men det er den kraften i universet som får ting til å skje.
Du ser det i dine personlige forhold.
Du ser det i de globale hendelsene som skjer nå.
Det vi gjør her
er å overgi oss til noe vi ikke helt forstår.
Samme hva som er der ute, hva som er der oppe,
vil det ha et bånd til alle sammen.
Skammen, forlegenheten, er faktisk limet som holder universet sammen.
Det er i den opplevelsen at du tvinges til å koble deg til en annen.
Uansett blir det ikke perfekt.
I filmatisk eller kunstnerisk forstand kan det hende at noe ikke funker,
men i sin umulighet vil noe skje.
Dette er forresten mitt ekte hår.
Hva? Hva er i veien?
Det du må si er: "Jeg skal gjøre så godt jeg kan nå.
Jeg går til det neste, og gjør mitt beste der.
Det høres banalt og overfladisk ut, men tro meg, det er det ikke.
Flott, så du sier at jo verre vi gjør det, jo bedre er det?
-Ja. -Flott.
Er ikke det slik Hollywood fungerer?
Jeg har alltid tenkt det.
Ok, da fortsetter vi bare.
PERLER PÅ EN SNOR
Hvis du har verktøyene, kan vi snu dette.
Så vi må fortsette.
Fortsette.
Det virker dumt. Er det ikke forenklet?
Jo, men vi vil kunne si: "Det er jeg som trær den neste perlen på snoren."
Det er alt. Ikke noe annet.
Det kalles Perler på en snor.
Det er nok den viktigste motivasjonen du kan lære deg selv.
Du tegner bare en snor med perler på. Strek, sirkel, strek og sirkel.
Hver sirkel er lik én handling.
Men her er greia.
Alle handlingene har samme verdi.
Dette handler om identitet. "Hvem er jeg?
Jeg er ikke bra, jeg er ikke dritt. Jeg vil ikke se meg selv."
Jeg ser på meg selv ut fra vanene jeg har til å handle.
Om det er en fiasko, eller en stor suksess, forresten,
fortsetter du videre.
Jeg er personen som setter neste perle på snoren. Det er alt.
Det å stå opp av senga om morgenen er perler på en snor.
Bare å stå opp og gjøre det du må gjøre den dagen,
og ikke tillegge verdi etter innsats.
Alle er like store.
Det som er så fint med deg, selv om du er et rasshøl,
er at du aldri stopper.
Du har det. Du liker usikkerhet.
I vår første time sa du at ekte selvtillit var å leve i usikkerhet.
Ja, og gå fremover.
Vinneren er ikke den som alltid gjør det rette eller ser best ut.
Vinneren er den som går gjennom den syklusen.
Med andre ord, som er villig til å ta en risiko,
som samhandler med andre med en viss tro og så tar konsekvensene.
Er konsekvensene ille, må du gjennom syklusen igjen.
Det blir ikke bedre.
Her er greia.
I hver av disse små sirklene er det en litt mørkere sirkel,
mye mindre, og den mørkere sirkelen er en dritt.
Det er på en måte litt morsomt, men det betyr at hver ting du gjør…
La oss si nå. Vi vil lage en film.
Hvordan den enn blir, blir den ikke perfekt.
Det blir en dritt i den.
Jeg vet ikke om dette er bra, så jeg trenger ikke å tenke på det.
Jeg må tenke på neste sak, å få neste perle på snoren.
Livsfilosofien min har blitt det motsatte av det.
Så i stedet for en dritt inne i en perle,
er det en perle rundt hver dritt.
For når noe ille skjer, sier jeg: "Det er mye å lære,
og mye bra rundt denne hendelsen."
Det er fantastisk. Jeg skal stjele den.
Jeg saksøker deg.
-Jeg er glad i deg. Det blåser jeg i. -Ok. Ses i retten.
Hvis hele filmen ender i en ti år lang og bitter rettssak mellom oss to…
Det er svært intimt. Kult.
Så å møte deg og starte prosessen vår
var av desperasjon for å bli lykkeligere.
Det er vanskelig å si. Jeg hadde ingen sunn selvtillit.
Nei.
Å ha vært overvektig i oppveksten
var noe som ikke høres så veldig ille ut.
Ikke som "stakkars deg".
Men for meg personlig
ødela det meg skikkelig.
Du forklarte ideen om en skygge.
Det er den versjonen av deg selv du helst vil gjemme for verden.
Og det var dette jeg så for meg den dagen. Meg som 14-åring.
Da jeg møtte deg, var jeg kanskje 33.
Jeg hadde utrolig mye suksess,
jeg var i fysisk god form.
Ting som burde ha gjort denne tanken om meg selv ikke-eksisterende.
Men du forklarte meg at det var sånn jeg så på meg selv,
og jeg fornektet meg selv
fordi jeg følte så mye skam over at dette var meg.
Jeg trodde at hvis jeg ble vellykket, ville de ikke se det.
Og så ble jeg det, men da sa bare folk mer sånt,
og det gjorde vondt.
Og da følte jeg meg fortsatt som denne personen,
og det ligger fortsatt i meg på en måte som dukker opp.
Så iboende i kjernen min, er jeg enda den personen ingen kan elske,
men arbeidet nærmer seg
ikke bare aksept, men ideen om…
-At det er flott å være den personen. -Ja.
Men det er fortsatt tøft.
Det blir tøft resten av livet ditt.
SKYGGEN
Alle har en skygge.
Alles skygger er litt ulike, men på en annen side er alles like,
fordi det er den delen av dem de skammer seg over.
Du må først finne din Skygge.
Du må kunne se den for å fokusere på den og vite hvordan man jobber med den.
Du trenger et bilde.
Så lukk øynene.
Se for deg en tid i livet ditt
da du følte deg underlegen, flau, avvist, fortvilet,
og du skammer deg over det.
Det er den delen av deg som du skulle ønske du ikke var,
men det er du, og ikke bare det, du kan ikke bli kvitt den.
DU
SKYGGEN
For meg er det en 14 år gammel gutt som er veldig overvektig og har kviser,
og han føler seg uønsket av verden.
Spørsmålet er, hva gjør du med det bildet i nåtiden?
Det er noe fra fortiden, ikke sant?
Snakk med Skyggen og spør ham om hva han føler om deg?
Hvordan du har behandlet ham.
Se hva han svarer.
HØR PÅ SKYGGEN DIN
Han sier: "Du har fornektet min eksistens,
og du følte skam over at jeg eksisterte."
Spør ham hva han føler om det.
Utrolig såret, sint og opprørt.
Hør nøye etter.
Skyggen trenger oppmerksomhet,
men ikke oppmerksomhet fra verden.
Han trenger ingen Oscar.
Den eneste personen Skyggen vil ha oppmerksomhet fra, er deg.
Jeg vil be deg spørre Skyggen hva du kan gjøre
for å gjøre opp for at du ikke ga ham oppmerksomhet på så lenge.
Han sier å inkludere ham i livet mitt,
og dele livet mitt med ham og feire ham.
Og være stolt av meg.
Altså når du er sosial, på jobb eller i romantiske situasjoner
der du ikke anerkjenner den,
og det er ikke bare ok at den eksisterer, den er en vakker del av deg.
Greit. Åpne øynene.
Det er et verktøy som forhåpentligvis bedrer forholdet ditt til Skyggen.
Dette er bra for sjenanse.
Og om du må holde en offentlig presentasjon.
Eller konfrontere partneren din. Det betyr ikke noe.
Eller om du skal på date.
Alt der mye står på spill eller det er mye press,
der du må være "ditt feilfrie, beste selv".
Ja. Målet vårt er ikke å gi en god opptreden.
Målet er å bruke dette verktøyet og så takle det som skjer.
Ja, for om jeg er fornøyd med mitt sanne jeg,
vil andres meninger påvirke meg mye mindre.
Bare så du forstår det, er det ikke slik det ser ut, eller om det ser bra ut.
Det er prosessen med å forholde seg til det som betyr noe.
Gir du ham ikke respekt, eller oppmerksomhet, det er et bedre ord,
får han deg til å gjøre destruktive ting.
Så det er et verktøy som får deg til å føle deg bedre der og da,
og det har også en filosofi om: "Hvor er jeg som menneske på vei?"
Og tanken på å være synkronisert med Skyggen
gir en slags helhet. Helhet betyr at jeg ikke trenger mer.
"Jeg er hel som jeg er." Det er veldig befriende.
Oi. Beklager.
Vennligst ikke spark Skyggen min.
Veldig bra. Beklager.
Skadet han deg?
Skadet den rare mannen deg?
Jeg er glad i ham nå. Jeg må ta meg av ham.
Du kan bli med meg hjem.
Jeg møtte deg for fem år siden og hadde ingen selvtillit som menneske.
-Jeg investerte bare ikke i meg selv. -Nei.
Og forsto ikke hvordan jeg kunne like meg selv.
Jeg jobbet for å oppnå noe,
som er din idé om øyeblikksbildet.
Det stemmer.
(ALIAS ILLUSJONENES VERDEN)
Igjen, en klassisk Del X-greie.
Det betyr at du ser etter en perfekt opplevelse.
Det kan være en perfekt kone,
en perfekt mengde penger, en perfekt film.
Spiller ingen rolle. Samme hva det er, finnes det ikke.
Det er bare et bilde i ditt eget sinn. Tenk på dette.
Hva er et øyeblikksbildes natur?
Det har ingen bevegelse. Det står i ro.
Og det mangler dybde.
Men her har du tatt dette øyeblikksbildet,
og du har lammet deg selv med det.
Du fantaserer.
Folk sier til seg selv at om de kan gå inn i en perfekt verden,
vil magi skje.
Men du kan ikke glemme
at det er tre aspekter av virkeligheten.
Smerten vil aldri forsvinne. Usikkerheten vil aldri forsvinne.
Og du kan ikke unnslippe å måtte jobbe konstant.
Alle må leve slik, samme hva.
Før jeg møtte deg, var jeg et sinnssykt usikkert barn,
og jeg trodde at suksess og troféer ville frigjøre meg fra livets smerter.
Så jeg jobbet for å nå det øyeblikksbildet,
og på grunn av mitt privilegium og min flaks
kom jeg ganske tidlig inn i det øyeblikksbildet,
og når det ikke kurerte noen av de greiene,
gjorde det meg mer enn deprimert.
Ja.
Og samtidig
fortsatte media å være veldig brutale i omtalen av vekten min.
Alle kunne delta, virket det som,
i å treffe mitt ømme punkt.
Det gjorde meg så defensiv.
Jeg forventet nesten at noen skulle si noe slemt.
Og jeg var så sint.
Det gjorde at jeg ikke klarte å føle
at jeg kunne vokse forbi negative følelser om meg selv,
og jeg skammet meg mer over Skyggen.
Og det var ikke før nylig, i trettiårene, da jeg møtte deg,
at jeg lærte å ta skritt mot å blokkere det der
og gjøre meg opp min egen mening om meg selv.
Gir det mening?
Skjønner du?
Her, vent, la oss… Tygger du på noe?
Ja.
Vi lager en film, kompis.
Du burde sagt det før du inviterte meg.
Han spiser faen meg sjokolade. Vil du ta noen telefoner?
Ja, men la oss se hvordan dette går.
Beklager, jeg sjekker notatene.
Det er bare…
Jeg skrev det om at jeg knullet moren din. Bare stryk det ut.
Ironien i knullet mora di-vitsen er at moren min kommer hit i morgen,
og vi skal gjøre en økt med deg, meg og moren min.
-Drit og dra. -Jeg kødder ikke.
Ikke si til henne…
Jeg kommer til å si det.
-Ok. -Hei.
-Den fargen passer deg.
-Takk. -Du ser fin ut.
Takk.
Her er moren min, Sharon.
-Sharon. Jeg er Phil. -Hyggelig.
-Flott å møte deg. -Flott å møte deg.
Ja, så jeg vet ikke.
Jeg tenkte på min første erfaring med terapi.
Vi var hos en ernæringsfysiolog,
og vi kranglet så mye at ernæringsfysiologen sa…
-Riktig. -"Dere bør gå i terapi."
Legen sa: "Jonah bør gå ned i vekt", og som mor tenkte du:
"Jeg må høre på legen og ta ham til en ernæringsfysiolog.
For å være helt ærlig, trengte jeg ikke ham til å si det.
Jeg hadde kanskje tenkt at du burde gå ned i vekt.
Jeg vil ikke gå til fortiden, men noen ganger må man det,
for særlig moren min var veldig liten, og søsteren min også,
og de sa alltid til meg: "Du er stor, som faren din.
Du er den største. Du må slanke deg."
Og jeg tror det ga meg så mye angst
når jeg ikke så sånn ut, eller barna mine ikke så sånn ut,
at jeg føler at i stedet for å tenke på hva jeg gjorde,
gjorde jeg det jeg trodde var rett, om det gir mening.
Ja, jeg prøver ikke å angripe deg eller noe sånt.
Du ser at jeg er en overvektig unge,
jeg føler det, og legen føler det,
og samfunnet har egne regler for hvorfor det er galt.
Så jeg tenkte: "Jeg er ikke bra.
Jeg er dårlig.
Jeg ser ikke ut sånn som verden ønsker."
Og du må være den personen
som prøver å rette på det, uansett hva grunnene er.
Ja.
Det satte deg umiddelbart i en posisjon som motstander.
"Dette er den personen som ikke
aksepterer meg."
Det er tanken på at kvinnefiguren ikke vil akseptere hvordan du ser ut.
Jeg klandrer ikke deg,
for nå forstår jeg, og det har jeg gjort en stund,
hvor mye du har følt det som jeg i familien din.
-Jeg vil si hvordan det påvirket meg. -Ja.
For meg kan det være lettere
å ha sånne samtaler i en slik form, vet ikke hvorfor, enn det er…
Takk, Jonah. Jeg setter pris på det.
Jeg vil si takk, for du har aldri uttrykt det
som at den kvinnelige figuren i livet ditt ikke aksepterer sånn som du ser ut,
og jeg tenkte aldri på det slik.
Jeg prøvde å fikse det
uten å tenke på hvordan det at jeg sa det til deg ville påvirke deg.
Bare for å ha det sagt, er det ikke sånn eller slik.
Det er ikke poenget.
Uansett hvor tydelig fortiden er for deg eller deg,
for dere er spørsmålet nå hva som skjer mellom dere to
og hva dere trenger.
-Har du tenkt på det? -Det gjør jeg noen ganger.
Kan du fortelle oss hva du tenker?
-Snakk ærlig. -Ja. Jeg tenker.
Jeg vil ha det mer konsekvent.
Nå og da føler jeg at Jonah kommer til meg,
men jeg er hans mor, når han må snakke med meg.
Og når han er kjempeglad er jeg i ingenmannsland.
Jeg er ikke i hans sinn eller relevant. Jeg vet ikke. Jeg liker tid med Jonah,
for vi har et ekte forhold.
Vi har opplevd mye, og jeg synes vi har et dypt forhold,
men nå og da blir jeg nervøs.
Om jeg tror at han ikke liker det jeg sier, eller…
-Det er vanskelig å uttrykke. -Uttrykk det.
Jeg prøver.
Jeg er ikke fullt ut meg selv,
for jeg vil ikke at han skal se på meg på en viss måte.
Visste du det?
Det visste jeg ikke.
Men noen ganger reagerer jeg dårlig
når jeg føler at du ikke hører på andre og krever all oppmerksomheten.
Jeg vet det.
Men det er fint for meg å høre kommentarer om hva jeg kan gjøre bedre
og hva hun trenger for å gjøre forholdet bedre
i denne sammenhengen, for da går jeg ikke i forsvar.
-Hvis det er en tredjepart her? -Ja.
Apropos det, Phil nevnte noe i går.
Han sa dere hadde vært intime.
-Vil du snakke om det? -Han tuller.
-Han sa det. Vi har det på film. -Han ville ikke glemt det. Tro meg.
Der fikk du.
-Der fikk du. -Faen ta.
Jeg tror det kan passe godt å avslutte nå.
-Jeg tror det er på tide. -Greit.
Bare én ting før vi gjør det. Ikke tull.
Har du hatt… Ikke akkurat som dette, men har du
hatt en så følelsesmessig åpen samtale med moren din før?
Nei, ikke engang i nærheten.
Hvis hun var her nå, ville du det?
Nå? Ja.
Ja.
Du må forstå at moren min var fra en annen planet.
Faren hennes var en psykopat.
Han kom inn og banket dritten ut av kona
og deres yngste,
men han rørte aldri moren min, og det var ren tortur for henne.
Så jeg tror at da hun var åtte eller ni år
sa hun ikke et ord til ham.
I 1932, på høyden av depresjonen, dro han bare sin vei.
Sa ingenting, sa ikke at han skulle dra.
Midt på natta stakk han. Han var borte.
Førti år senere prøvde han å kontakte moren min,
men moren min er tøff. Glem det. Jeg tror ikke hun svarte på brevet.
Hun hadde en greie med menn, av åpenbare grunner.
Hver kveld under middagen kom en tirade om menn.
"Menn er ditt, menn er datt." Jeg kunne ikke være uenig.
Min stakkars far måtte heie på det.
-Hva gjorde han? -Han sa: "Ja, hun har rett."
"Menn er fæle."
Det falt meg ikke inn før jeg var 13 eller 14. "Jeg er jo mann."
Men hun kom ikke over det, selv 50 år senere.
-Kom ikke over det. -Hun satt fast i labyrinten.
Hun satt fast i labyrinten i 40, 50 år.
LABYRINTEN
Labyrinten involverer alltid andre folk.
Den er produktet av Del X,
for Del X vil ha rettferdighet.
Et typisk eksempel
er når noen bare vil tenke på og snakke om en annen person.
Det du forteller deg selv er:
"Jeg kommer over dette når de gjør bot for hva det nå er,
at de er sint på meg eller var utro." Det betyr ikke noe hva.
Du føler deg dårlig behandlet, og stopper livet til du får rettferdighet.
LIVET DITT
Tiden er flyktig, og vi har ikke tid til det tullet.
LABYRINTEN
FREMGANG FANGET I FORTIDEN
Jeg føler jeg har tilbrakt hele livet i labyrinten.
Satt fast på at noen ikke betalte tilbake eller noe jeg mente var urettferdig.
Bortkastede timer, dager, måneder, år av livet mitt som jeg ikke får tilbake.
Hvordan kunne hun komme seg ut av labyrinten?
Her er greia. Gjennomsnittspersonen vil få betalt tilbake.
De vil ha alt rettferdig. De vil at alt skal balanseres.
Du får det ikke fra dem.
Måten du føler at du får betalt på,
måten du føler at balansen gjenopprettes på,
er å få tilfredsstillelsen fra selve øvelsen.
Det kalles aktiv kjærlighet.
AKTIV KJÆRLIGHET
Lukk øynene
og se for deg at du er omgitt av et univers av ren kjærlighet.
Jeg vet det høres sprøtt ut, men hold kjeft. Gjør som jeg sier.
ikke forhåndsdøm det, se hva som skjer. La meg prøve å definere det.
Det er en verden tett av kjærlig energi.
Kjenn at du tar inn all kjærligheten i universet,
og forsiktig, men bestemt, legger du alt i hjertet ditt.
Akkurat i det øyeblikket er du hovedlederen for kjærlighet
i hele universet.
Nå vil du se den personen du er sint på,
som du hater, som du forakter,
og du sender all den kjærligheten du har konsentrert
mot den andre personen.
Du holder ingenting tilbake. Du gir alt.
Du føler. Ikke bare ser.
Du føler kjærligheten din gå inn i den andres kropp.
Det er viktig.
I et øyeblikk blir dere ett.
Da føler du: "Hvis jeg kan bli ett med denne jævelen,
kan jeg bli ett med hvem som helst."
Det er en følelse av tapperhet, nesten mestring.
Folk sier: "Du ber meg elske en jeg hater."
Det er ikke en måte å tilgi noen på. Det er ikke for den andre.
Det gjør deg hel og frigjør deg fra labyrinten.
Da kan du gå videre.
Vil du ha rett, eller vil du skape noe?
Det er det det handler om.
Livet går videre.
Vil du kaste bort tiden på spill, kan du det, men du får ikke tiden tilbake.
Da hun ble eldre, ble hun samfunnsarrangør,
og hun var fantastisk.
Spurte du henne: "Hva var jobben din?", ville hun sagt: "Organisere leiestreiker."
Hun var ikke redd for noen.
Borgermesteren i New York kunne se moren min og si: "Vent litt.
Jeg fortsetter ikke forhandlingene før Rosalie Stutz forlater."
Og de tvang henne til å dra. Han var livredd for henne.
Hun vendte sin tragedie med menn til en superkraft og fryktet dem ikke,
og hun fikk utrettet mye.
Det gjorde hun.
Hvordan tror du det påvirker deg at moren din hater menn og at du er mann?
Jeg kan føle at alle venter på svaret,
men jeg vet ikke om jeg vet svaret.
Jeg vet én ting sikkert.
Det gjorde meg usikker rundt kvinner. Det skjønner alle.
Det var som om det ikke var noen sti inni meg
som kunne gå til en kvinne og føle seg trygg.
Det er vel beste måte å si det på.
For moren din sin reaksjon på deg var å se ned på deg,
så du så ikke en måte du kunne føle deg trygg på kvinner på?
Nettopp. Det sto ikke på listen min over forventninger.
Hun lot meg føle: "Du har ingen rett til å gjøre dette."
Jeg overvant det litt, men ikke…
Jeg overvant det ikke følelsesmessig like mye som atferdsmessig.
Tror du det gjorde det vanskelig å stole på kvinner generelt?
Ikke… Vel, er det… Nå?
Det er ikke så mye et problem nå.
Jeg ville vært en mye bedre partner nå enn jeg var for noen år siden.
Selv om det ikke skal mye til.
Det skal veldig lite til.
Hvor står du personlig i romantiske forhold?
Spør du om jeg er i et?
Ja, er du i et?
Nei, jeg er ikke i et.
Overstyrte du noensinne muren som moren din bygde
og kom noen nær på den måten du fryktet med kvinner?
Jeg vil si…
ja, en gang.
Men jeg kan av ulike grunner ikke komme inn på detaljene.
Var dette for lenge siden? Var dette de siste årene?
Det har vært av og på i 40 år.
Så sprøtt det enn høres ut.
Hva hindrer det i å være konstant?
Jeg sier det generelt.
Hun har andre familieting som…
De drar henne i motsatt retning.
Og helsen min, vet du.
Jeg fikk…
Da jeg fikk Parkinsons, hadde det en dobbel effekt på meg.
Det er morsomt. I dag har jeg knapt…
-Det er veldig bra. -Du rister ikke i det hele tatt.
Kan du følge meg rundt? For du ser ut til å hjelpe.
Du vil få fri…
Bare vær hos meg hver dag til 19:00 eller 20:00, så har du fri…
Ikke start et jævla kominummer nå.
-Behold fokuset, bror. -Takk.
-Jeg vet hva du gjør. -Takk.
Så sykdommen og familietingene hennes.
Ja.
Jeg har ingen erfaring med Parkinsons,
men tror du at det kan bli en krykke
å ikke ta en avgjørelse som kan være følelsesmessig skummel?
Jo, 100 %.
Jeg tror den sprø delen av meg…
Den tar det som skjer og bruker det som bevis.
Men det er din Del X som hindrer deg i å ta den avgjørelsen.
Ja.
Jeg tror min store frykt med romantiske forhold…
Det jeg lærer, er at den eneste måten
de kan lykkes på, er at du er helt sårbar.
Ja.
Og mennesker er så fucka at vi snakker oss ut av lykke så ofte
at kanskje det er verdt å prøve å presse det til å tenke på det.
Det lyktes du med.
Jeg kan ikke si, i de siste tre minuttene,
hvor mange vitser jeg holdt igjen.
Jeg skjønner.
Jeg har samme sykdom, unngå følelser ved å komme med vitser.
Ja.
Kan jeg stille et tilfeldig spørsmål? Du kan be meg drite og dra.
Ja.
Tror du…
…at du vil ringe henne
eller at du har fått ny innsikt i det forholdet?
Det føles sånn, ja.
Mener du det, eller jatter du bare med meg?
Nei. Jeg mener…
Det føles som en energikilde som hjelper meg å ta en sånn avgjørelse.
Ja, jeg mener, jeg har ikke annet enn kjærlighet for deg.
Jeg vil bare…
Jeg vil at du skal
være lykkelig.
Nei, jeg føler det.
Det som ikke er typisk med meg, er sykdomsgreiene.
Så nå som jeg snakker om det,
tror jeg, ubevisst,
at jeg tenkte på en kvinne, som i et forhold, og å bli leget.
Men det er ingen kur mot Parkinsons.
Ja. Det stemmer.
Men de fleste er ikke så syke.
Og jeg har vært syk lenge.
Jeg vokste opp på Manhattan og var ofte ute om kveldene.
Da jeg var 21 eller 22, gikk vi minst ut annenhver kveld.
Det var fredag. Jeg skulle møte to kvinner på en bar i sentrum.
Jeg sa: "Flott, er der om en time."
Jeg hadde sovet.
Jeg sovnet igjen.
Jeg sa: "La meg sove i 20 minutter til, så tar jeg en drosje til sentrum."
Jeg våknet mandag morgen.
Jeg sa: "Jeg er helt fucka. Noe er veldig galt."
Fullstendig utmattelse. En så dyp utmattelse…
La meg si det sånn.
Om jeg måtte gå til vaskeriet, rett over gata fra huset mitt,
tenkte jeg: "Ok, klarer jeg dette eller ikke?
Har jeg styrke til det?"
Men dette var ikke meg. Jeg var veldig hyperaktiv.
Så da gikk jeg til en nevrolog.
På et møte sa han: "Du har stenose i nakken,
du må opereres umiddelbart, og du har Parkinsons."
Hvordan føltes det den dagen?
Det er nå Skyggen kommer frem,
når du ser hvordan håndskriften min er.
Hvorfor det?
Fordi den knapt er leselig.
Jeg liker ikke å se på den.
Jeg var veldig flink med hendene.
Jeg var flink i basketball, men mest av alt var jeg fingerferdig. Nå,
vel, det taler for seg selv.
Men når den frykten kommer,
prøver jeg å se Skyggen min der og da.
Han ser utsultet ut. Vet du hva det betyr?
-Avmagret? -Ja, avmagret.
-Ja. -Sånn ser Skyggen min ut nå.
Som om jeg faller sammen.
Tror du medisinske problemer kan føre til et mer ensomt liv?
-Ja. -Hvorfor?
Det var… En stund var jeg redd for å gå ut.
Har du tenkt på å få barn?
Ja, hele tiden, men nå er det for sent.
Jeg vil ikke ha barn nå.
Hvorfor ikke?
Jeg er fortsatt så svak.
Hvis jeg må ut av stolen, må jeg tenke på det.
Det vil ofte skje
at jeg ikke blir i stand til å være en del av det.
-Jeg tror ikke det er en god idé. -Det suger faen meg.
Ja.
Hvis det ikke hadde skjedd,
ville jeg ikke ha fått den siste informasjonen jeg har utviklet.
Hver gang jeg dyttes ned og knuses,
ser jeg ut til å få mer informasjon.
Parkinsons har gjort meg svært oppmerksom på tiden.
Følelsen av å ha en misjon, at dette er det jeg skal gjøre,
den ble mye sterkere.
Hvis jeg ikke gjør det, begynner jeg å tenke: "Dette skjedde med meg.
Så uhøvelig." Livet blir vanskeligere. Så velter du deg i selvmedlidenhet.
Det er bortkastet tid.
Havner du i den sonen? Av selvmedlidenhet?
Ja, hele tiden,
men jeg kommer meg fort ut.
Når jeg satte sammen filmen,
startet jeg å bruke tegningene dine for å vise verktøyene,
og de er litt skjelvne,
og jeg ville vite om det var greit for deg om jeg gjorde det?
Det hadde vært flott. Definitivt.
Er det skjelvent, er det bedre.
For hele premisset her er at vi ikke vinner hver gang,
vi kan ikke være perfekte, vi kan ikke kontrollere det,
men vi har en ustoppelig vilje til å gå videre.
Og dette minner deg om det.
Hvert kort har litt ulik tilnærming til det samme målet,
som er: "Dust, gjør noe, samme hvor redd du er."
RADIKAL AKSEPT
Det minner meg om radikal aksept, som er stort og lar meg jobbe med mye.
Det stemmer. Helt riktig.
Her er greia. Alle hendelser har noe man kan lære av i seg.
Når noe går galt,
kan alle si: "Det er ikke så ille. Jeg blir frisk i morgen. "
Det holder ikke.
Du må lage en refleks for å presse ut juicen.
Å presse ut juicen betyr å finne noe meningsfylt.
Det er å prøve å klare å ikke havne i mye negativitet,
men å trene deg selv til å si: "Hva gjør jeg med det nå?"
Jeg må ta noen armhevinger.
Er det noe som er sterkt nok til å bære vekten min?
-Vil du ta armhevinger? -Ja. Jeg blir stiv.
Du kan gjøre det på vogna om du vil. Armhevingene.
Forsiktig, Phil.
Jeg har aldri gjort dette foran så mange.
Om jeg gjør ti av disse. Denne er bra for dette.
Kan jeg ta denne med hjem?
Den dyreste armhevings…
Du får ikke lov til å dømme.
Du får ikke si noe negativt til deg selv.
Det betyr ikke at du er dum eller at det ikke er noe negativt.
Du får ikke gjennomgå det. Det går imot det vi gjør.
Nummer to er jo at du vil finne noe positivt ved det.
Du er råsterk.
Når du tar 100 sånne for dag, blir du sterkere.
-Tar du 100 for dag? -Sikkert.
For hver gang jeg stivner, kan jeg ikke bevege meg riktig.
Nå er det mye løsere, men jeg kan ikke røre noen av dem når jeg blir sånn.
Så jeg oppdaget dette.
Kanskje dette sprer budskapet om dere ikke klipper det bort.
Så å presse juicen ut av sitronen
betyr at du ikke bare har vilje til å gjøre det,
men du har tro på det.
Det er noe verdifullt der.
Og det som skjer er at alt blir mer meningsfylt.
Du kommer ikke frem til meningen via store ting.
Men via små ting. Jeg føler meg bedre.
-Jeg er løsere nå. -Som moren min.
Beklager.
Du må se på at alle hendelser har verdi.
Hvis du kan gjøre det, er du i en sone med store muligheter.
Det er alt jeg har å si om det.
Det der var javla fantastisk.
Det er en av de beste. Det er en Stutz-hit.
-En av de beste. -Jeg måtte bruke det i går.
Ja. Hvordan gikk det?
Jeg fikk et angstanfall og fikk ikke sove.
Og heller enn å få mer angst
om å få for lite søvn for neste dags jobb,
brukte jeg radikal aksept og klarte å bruke den tiden
til å få nye ideer til dagens opptak.
Vel, du gjorde en god jobb.
Ikke ødelegg dette nå.
Sa jeg noe om Kain og Abel?
-Kanskje ikke. -Gikk du på videregående med dem?
Jeg husker… Jeg tror jeg var ni.
Det var ikke som nå at man bare tar et fly. Det var stort.
Du så ikke en dritt. Det var en overskyet dag.
Pappa snakket til meg, og han sa:
"Slapp av, vi kommer over dette, og solen vil skinne."
Jeg kunne ikke tro det.
Jeg tenkte: "Er du gal?"
Hvordan kan solen være der oppe
når det er så tett og jeg bare ser skyer?
Og jeg husker det nøyaktige øyeblikket
da sola brøt gjennom skyene, og jeg var så forbauset.
Det var som om hele modellen av universet ble annerledes fordi…
Viktigheten var at jeg ikke lenger dømte virkeligheten,
men min opplevelse de siste fem minuttene.
Solen er alltid der.
Skyen er alltid her og blokkerer solen.
Kan du ikke bryte gjennom, synes du det er en dårlig dag.
Du synes det er et dårlig liv.
DEL X SVART SKY
Hver tanke du har påvirker humøret ditt.
Hver tanke du har er positiv eller negativ.
Så strømmen av takknemlighet vil velge det positive.
STRØMMEN AV TAKKNEMLIGHET
Del X vil at du skal ha en negativ strøm, så den lager en mørk sky,
så du ikke kan se sola.
Du glemmer at sola skinner der oppe.
Spørsmålet blir hvordan du trenger gjennom skyen.
Og svaret er med takknemlighet.
Det gir deg følelsen
av at det alltid er noe der oppe, noe positivt, selv om du ikke ser det.
Men en mekanisme kreves. Der kommer verktøyet inn.
Strømmen av takknemlighet er ikke det du er takknemlig for.
Strømmen av takknemlighet er prosessen for å skape de tingene.
Så lukk øynene.
Det du skal gjøre er å si to, tre eller maks fire
ting du er takknemlig for.
Jo mindre ting, jo bedre,
det får deg til å fokusere takknemlighet.
Gjør det sakte og rolig. Du må føle takknemligheten.
Jeg er takknemlig for nevøene mine.
Jeg er takknemlig for surfing.
Jeg er takknemlig…
…for hunden min.
Jeg er takknemlig for deg.
Fortsett å ramse opp ting, men inni deg.
Fortsett å skape strømmen av takknemlighet.
Bra.
Det neste du gjør
er å føle at du skal skape en ny takknemlig tanke, men gjør det ikke.
Du blokkerer den. Alt du føler er kraften som ville skape den tanken,
og når den blir sterkere, føler du at den tar deg over.
Det er strømmen av takknemlighet. Det var flott. Følte du noe?
Jeg følte at alt bare
roet seg ned.
Og jeg følte en varme.
Som en følelse av trøst.
Det er ganske bra.
Nøkkelen er å ikke si det samme om og om igjen som du er takknemlig for.
Det skal være en kreativ handling.
Når du må grave og jobbe med det for å finne disse tingene,
vil prosessen forandre humøret ditt.
Du bruker det typisk når tankene dine er ute av kontroll.
Det verste er å krangle med dem.
Effekten på deg er forferdelig,
og det gjør ingenting for deg.
Takknemlighet er ikke bare "jeg er heldig at noen hjalp meg", eller noe.
Takknemlighet er tilstanden du vil være i så ofte du kan være i den,
for i den tilstanden knyttes du…
Den bryter gjennom skyen.
Når du er der oppe, er du i en annen verden.
Del X sier at du ikke bør være takknemlig, den sier: "Du ble lurt.
Du er et offer. Du fikk ikke nok.
Hvorfor skal du være takknemlig?"
Det er djevelen som snakker. Typisk Del X.
Jeg snakker ikke mye om din Parkinsons.
Og jeg lurer på om det er frykten min eller at jeg ikke vil vedkjenne
frykten min om de greiene.
Ja. Mitt råd til deg er å anta at du undervurderer meg,
for jeg gjør justeringer hver dag,
og mange er svært nyttige.
Jeg vet ikke. Jeg er morsom.
Det er ikke noe jeg tenker mye på.
Jeg tenker på fremtiden,
men min største frykt er å ikke gjøre nok før jeg dør.
Jeg har så mye…
Det vi har snakket om her er kanskje ti prosent av det.
En bit, ja.
Ja, jeg tror at døden i seg selv er…
Det er et komplekst emne for alle.
For min del, er jeg…
…spesielt redd for å miste deg.
Ikke at jeg tenker på det hele tiden, men du er den jeg ber om livsråd fra,
den jeg ber om trøst fra og forsikringen om at det finnes en utvei.
Og samtidig,
den eneste gangen jeg har opplevd død,
var det du som fikk meg gjennom det også.
Mener du broren din?
Ja. Og da han døde uventet for noen år siden.
og før jeg lagde denne filmen, visste jeg ikke at du mistet broren din.
Du fortalte om hvor du var den dagen.
-Ja. -Du visste hvor du var.
Du gikk på skolen og alt det der.
Jeg bruker mye av livet mitt på å unngå å tenke på den dagen,
og jeg dro til kontoret ditt den morgenen.
Det var den mest intense dagen i mitt liv.
Det er absolutt det mest rystede jeg har vært.
En av tingene jeg husker var at den dagen sa du: "Få telefonen din."
Og du tok et bilde av meg.
Og jeg lurer på hvorfor du gjorde det?
Det er sjeldent i livet at man får sjansen til å ta opp noe
i klimakset, i det viktigste øyeblikket. Og så går du tilbake til det.
Om det er om en uke eller et år betyr ikke noe.
Det er en tidsluke.
Og i den tidsluken
opplever du kraften i helbredelse, i restitusjon.
Ja. Jeg har ikke sett på dette bildet
på fire år.
Men jeg skrev det ut, fordi jeg ville vise deg og se på det.
-Har du ikke sett på det på fire år? -Nei.
På en god måte…
…er det som om jeg er strippet for alt som er falskt.
-Det er en merkelig ro i ansiktet mitt. -Det er det.
Som er så merkelig.
Men kanskje det er fordi det knuste…
…alt som ikke betød noe.
Det knuste alt du trodde du trengte som du ikke trenger.
Det er bildet av noen som har gått gjennom helvete
og kom ut på andre siden og har klart seg,
på en udramatisk måte, som jeg liker.
Et bilde av seier, selv om det kanskje ikke ser slik ut.
TAKLING AV TAP
Takling av tap er et verktøy som lar deg håndtere tap, hva?
Og de fleste er dårlige til det.
Ikke bare når det er et tap og de blir deprimert eller ribbet,
men før det er et tap, bekymrer de seg bare om et tap.
Målet her er å oppnå det som kalles kraften i null-tilknytning.
Da kan jeg gå etter noe, men jeg er villig til å ikke få det.
Jeg vil likevel gå etter det. Jeg går hardt.
Men jeg er villig til å tape.
Først vil jeg at du skal velge noe du føler du er for knyttet til.
Det kan være en person, en jobb, noe lite. Det spiller ingen rolle.
Men noe du ikke vil gi slipp på.
Du er redd for at om du gir slipp på det, skjer det noe fælt.
Har du det?
Ok.
Tenk deg at du tar tak i det.
Om det ikke er en materiell ting, er det greit.
Tenk deg at du tar tak i det,
som du tar tak i greina på et tre.
Det er skummelt. Du er redd for å slippe.
Men du slipper uansett.
Når du slipper, faller du.
Men det føles ikke ille.
Fallet er ganske sakte og mykt, til din overraskelse,
men du faller ned.
Og du sier: "Jeg er villig til å miste alt."
Og du må si det stille.
Du vil virkelig føle intensjonen bak det.
Straks du sier det,
treffer du overflaten til en sol som var under deg,
og kroppen din brenner opp.
Da har du mistet alt,
for det du kan eie ting med, er kroppen din.
Om kroppen er brent opp, er du bare én solstråle
blant alle de andre.
Du stråler utover i alle retninger
og det du utstråler er en kjærlig, givende, flytende følelse.
Og så ser du deg rundt,
og overalt rundt deg ser du uendelig mange andre soler,
akkurat som den du er inni, og alle stråler utover.
Så horer du alle solene si i kor:
"Vi er overalt."
Denne verdenen kalles en solverden. Alt du kan gjøre er å gi. Du kan ikke ta.
Du kan ikke ta eller holde i noe, det er bare umulig.
Nå kan du åpne øynene.
Hvordan føltes det?
Flott.
-Vil du ikke si noe mer? -Jo.
Jeg er veldig flink på null-tilknytning
til en jobb eller en identitet eller en krangel med noen.
Jeg kan komme meg dit og bruke verktøyene.
Når det gjelder ting som et romantisk forhold,
eller et familiemedlem jeg er glad i,
bare tanken på å miste de tingene
er et konsept jeg sliter med.
Tenk sånn på det. Du prøver ikke å ikke bli tilknyttet.
Du vil gå mot null-tilknytning
hver gang du frykter et tap.
For de fleste
de aldri vært uten tilknytning et sekund i sitt liv.
Så det at de kan bevege seg mot det, vil hjelpe dem.
Er du menneske, er det umulig. Det er ikke bra å være uten tilknytninger.
Det gir mye mening.
Så målet er ikke å ikke knytte seg til noe.
Det er å jobbe mot at ingen person, steder eller ting som du mister
kan ta fra deg hele din eksistens
og din helhet.
Det stemmer.
Jeg vil ikke gjemme noe,
for jeg vil ikke at det skal spise meg opp.
Selv frykten, tror jeg, når du sier den, eller smerten, setter deg ofte fri.
Og jeg bruker takling av tap, og det hjelper.
Jeg vil være som en munk og si: "Verktøyene oppløser alt",
men jeg føler den smerten hver dag.
-Skjønner du? -Ja.
Jeg savner enda broren min.
Det vil du gjøre veldig lenge.
Men la meg si det slik.
Døden er ikke en permanent tilstand.
Du kan være redd for døden, det er greit,
så lenge du føler noe etter døden.
Nemlig gjenfødelse.
Tanken på at gjenfødelse er mulig fra det verste,
fra verdens mørke, opplevelsenes mørke,
og du kan få noe til å syklisk komme til live igjen.
Det er det nærmeste et menneske kan komme Gud.
Ja, jeg forstår. Det er bare en realitet, at livet bare fortsetter.
Men det er veldig få på listen som jeg faen meg ikke vil miste.
Jeg vil ikke miste deg heller.
Hva gjør jeg?
Jeg tror vi bør gifte oss.
Jeg vil ha særeie.
-Ja, her er noe av det. -Disse er så kule.
Ja, dette.
En av tingene denne filmen oppnår for meg mens jeg lager den,
er at jeg pleide å tro at de jeg ser opp til
er fritatt for de problemene jeg har.
Beklager.
Jeg forstår.
Det er absurd. Jeg vet det. Det er absurd. Det er ikke…
-Du ler fordi det er absurd. -Ja.
Ja. Og jeg tror det er bra for folk å se
at du, for meg, er en som har skapt alt dette,
og jeg tror det er viktig at folk vi ser opp til
ikke er fritatt fra å ha alle de problemene vi selv har.
Du står enda i slitet og strevet ved å være et menneske,
akkurat som alle andre.
Hele greia di er at du aldri er fritatt for smerten,
usikkerheten eller det konstante arbeidet.
Og det er noe vakkert ved å se sårbarheten din,
for meg betyr det at det aldri vil finnes en som har alt på stell.
Ja.
Det er livets hemmelighet.
-For meg. -Hva da?
Å akseptere at du aldri finner ut av det. Ingen andre vil heller finne ut av det.
Lykke avhenger av hvordan du aksepterer det,
og hva du gjør med det.
Men først, aksepter det, for om du ikke aksepterer det,
har du det i tankene at du kan komme over det
eller under det og eliminere det, og det går ikke.
Dette her er et stort øyeblikk.
Kan dere bli sånn, så drar jeg hjem og legger meg?
Når jeg kommer tilbake i morgen tidlig, vil jeg se dere…
-Er det rimelig? -Ja.
Er du trøtt?
-Ja, jeg er litt trøtt. -Ok, legg deg litt.
Hva ser du når du lukker øynene?
Jeg ser et hav.
Og det er en vakker strand, og bølgene er…
Det er ikke digre bølger. Det er bare perfekt formede bølger.
Og nå går de oppover og nedover kroppen min.
Er vannet varmt eller kaldt?
Varmt.
Vet du hva moren min sa da broren min dro på sykehuset?
Hun sa "Han kom inn som et spedbarn", eller altså, han var tre.
"Men tre måneder senere…" Jeg tror han døde tre måneder senere.
"…var han en voksen mann."
Så noe… Han ble forvandlet.
Det gjorde meg så trist, men også…
Jeg følte vel ærefrykt.
-Kan du se ham nå? -Hva?
Ser du ham nå?
Ja, han er ikke særlig…
Jeg føler at det er broren min, men han føles som…
Som om han er på din alder.
Han sier
sa han ikke ga meg nok advarsler i tide om dødsfallet hans.
Han sier…
Han sier det ikke plaget ham så mye. Han visste om det.
Jeg skjønner ikke hvordan han skulle fortelle meg det.
Kanskje. Jeg vet ikke.
Jeg vet at dette er umulig, men jeg føler
at jeg flyr.
Hvordan føles det?
Flott.
Kan jeg sette meg opp?
Flyr du gjennom luften?
Jeg håper at det stopper når føttene mine…
Er du forsikret for det?
-Ja, vil du sette deg? -Ja.
Ja, sett deg opp. Selvsagt.
Dette er et fint rom.
Jøss.
Her er min utfordring, å komme meg ut av senga hver dag.
Kanskje det er et forsøk på å ta kontroll over meg, eller…
-Jeg er usikker. Hvorfor? -Alle de grunnene.
-Skal noen hente medisinen din? -Ja.
Jeg liker bakgrunnen som den er,
fordi mange har drømmer
der de oppdager er nytt soverom i huset,
eller de kan oppdage en svær greie.
Det det betyr i drømmeverdenen er at du blir mer bevisst.
Ditt syn på universet utvider seg.
Så folk har drømmer om at det er et rom i huset som ikke er der,
og det betyr at sinnet utvider seg?
Ja.
Det er sprøtt.
…bedring. Jeg sier: "Gjør hva faen jeg sier.
Akkurat det jeg sier, jeg lover at du blir bedre."
Vent, jeg har en idé.
Ja, vær så god.
Siden vi har filmet starten av filmen,
kan dette være til slutten,
om vi sier hvorfor jeg lagde filmen nå, etter alt vi har vært gjennom.
Det er bra.
Se om du kan… Bare veldig fort.
Se om du kan si begynnelsen, og så rett etter det, si slutten.
Jeg lager denne filmen
fordi jeg vil gi terapi, og verktøyene jeg har lært i terapi,
til så mange som mulig gjennom en film.
Jeg lagde denne filmen
fordi jeg er glad i Phil.
Og fordi jeg elsker det livet disse verktøyene ga meg.
Og det betyr ikke noe hva folk synes om filmen.
Det viktige er at vi fullførte den.
Sammen.
Jeg føler meg nærmere deg nå enn da vi begynte,
noe jeg tar som et godt tegn.
Det er også flaks for meg, 74 år gammel.
Jeg er glad i deg,
Jeg vil enda be deg slutte å dumpe så mye dritt på meg.
DEDISERT TIL VÅRE BRØDRE
Da vi filmet for noen måneder siden,
nevnte du et av-og-på-forhold som hadde foregått lenge,
og så nevnte du kort i en samtale
hvordan du kontaktet personen,
og jeg vil spørre deg om det, men bare om du vil snakke om det.
Fantastisk.
Dette er… Hun er den som står meg nærmest i verden.
Da vi var yngre og ikke ønsket å være i et forhold,
var det mest meg.
Jeg manglet viljen til å få det til å gå.
Nå har jeg den.
-Tok du kontakt etter samtalen? -Ja. Det hjalp meg.
-Samtalen vår gjorde meg litt skamfull. -På hvilken måte?
At jeg gjorde noe uten full forpliktelse,
bare sånn halvveis.
Så det var veldig nyttig.
Hvem tror du er reddest for å prøve på ekte mellom dere to?
Du eller henne?
Jeg, 100 %.
Tror du at du vil klare å rive noen murer og sette litt frykt til side og prøve,
eller vil du?
-Ja, det skal jeg. -Hvilket utfall håper du på?
Jeg håper på at det fungerer.
Det er utfallet jeg håper på.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten