Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎- Ce faci, Stutz? ‎- Bună, Jonah!
‎Distrează-mă!
‎Asta spui mereu când iau eu loc.
‎Asta le spun tuturor.
‎Când avem o ședință de terapie ‎care nu e înregistrată pentru un film,
‎mai spui ceva, care mă face ‎să mor de râs, ceea ce e bine:
‎„Sper că n-ai venit aici ‎să-ți verși tot amarul.”
‎Îți verși amarul de ani de zile ‎și am obosit.
‎Iată-ne!
‎De ce crezi că fac acest film despre tine?
‎Datorită ideilor mele.
‎Cred că ideile mele au avut ‎un impact asupra ta
‎și ai vrut să le prezinți și altor oameni.
‎Și poate…
‎Nu știu, poate e o tentativă ‎de a prelua controlul asupra mea.
‎Nu știu. De ce?
‎Am decis să fac acest film fiindcă vreau ‎să prezint instrumentele tale
‎și învățămintele tale, ‎Phil Stutz, terapeutul meu,
‎într-o manieră care să le permită ‎oamenilor să le acceseze
‎și să le folosească ‎pentru a-și îmbunătăți viața.
‎M-am gândit să filmăm o ședință într-o zi
‎și să prezentăm câteva instrumente ‎care m-au ajutat cel mai mult.
‎Cred că e bine.
‎Și să o fac într-un mod ‎care omagiază totodată
‎viața unui om ‎la care țin mult și pe care îl respect.
‎Bine.
‎Dar poți să fii glumeț din când în când?
‎Care e prima întrebare ‎pe care o pui unui pacient?
‎Prima întrebare e: ‎„Ce vrei, de ce ai venit aici?”
‎Un psihiatru obișnuit ar spune: ‎„Nu influența procesul pacientului.
‎Îți va da răspunsurile ‎când va fi pregătit.”
‎Ce prostie! E inacceptabil.
‎Când m-am apucat de psihiatrie, ‎modelul era: „Sunt neutru.
‎Doar privesc. ‎N-am nicio miză în treaba asta.”
‎Era un proces lent și era multă suferință.
‎Mă știi, reacția mea ar fi: ‎„Du-te dracului! Glumești?”
‎Când am un pacient în depresie, ‎care se teme că nu-și va reveni,
‎îi spun: „Fă ce dracu' îți spun! ‎Fă exact ce-ți spun!
‎Îți garantez că o să te simți mai bine. ‎Garantat 100%. Pe cuvânt!”
‎Când am intrat în cabinetul tău, ‎ne-am așezat
‎și mi-ai spus: ‎„Uite ce ar trebui să faci!”
‎Mi-ai dat ‎un stil de acțiune, un instrument.
‎Da, e obligatoriu.
‎Voiam un ritm accelerat.
‎Nu pentru a vindeca un om ‎într-o săptămână, e imposibil.
‎Dar voiam să simtă o schimbare,
‎un pas înainte.
‎Îi oferă omului speranță. ‎„La naiba, chiar e posibil!”
‎Care sunt instrumentele?
‎Un instrument e ceva ‎ce îți schimbă starea interioară
‎imediat, în timp real.
‎E vorba de o experiență ‎care e, de obicei, neplăcută,
‎apoi se transformă într-o oportunitate.
‎Instrumentele îți schimbă dispoziția
‎și apoi îți dau speranța ‎că acea dispoziție nu va fi eternă.
‎Exact.
‎Practic, e un exercițiu ‎de vizualizare în timp real,
‎pe care îl fac în minte, în acea clipă.
‎În acest sens, sunt profesor.
‎Îl învăț pe pacient cum să-l folosească, ‎dar și când.
‎Pentru toți pacienții tăi, ‎inclusiv pentru mine, ai fișe.
‎Ele conțin schițe cu instrumentele ‎pe care le aplici în ședințe
‎și pe care le luăm acasă.
‎Eu gândesc în termeni vizuali.
‎Am început să fac aceste fișe pentru mine,
‎dar îi ajutau enorm pe pacienți.
‎Puterea fișelor constă în faptul ‎că transformă ideile în imagini.
‎Era un mod de comunicare cu pacientul,
‎care, în opinia mea, ‎era mai grăitor decât cuvintele.
‎Când scoți o fișă, se creează ‎o conexiune între noi doi, o relație.
‎Avem o relație unică.
‎Atât de strânsă, încât îmi permiți ‎să fac un film despre tine.
‎N-am experimentat niciodată așa ceva ‎în lumea psihiatriei.
‎Viața mea a devenit incomparabil mai bună ‎după ce am lucrat cu tine.
‎Dacă a avut efect la mine, ‎poate va avea efect și la alții.
‎Da. E timpul pentru medicament.
‎- Pentru ce? ‎- Să-ți iei medicamentul.
‎- S-a declanșat alarma. ‎- Mersi.
‎La naiba!
‎Vrei să iei și tu ‎medicamente pentru Parkinson?
‎Am renunțat cu ani în urmă.
‎Când eram copil și luam medicamente,
‎dacă mi-ai fi spus că, peste 50 de ani, ‎voi lua atâtea medicamente…
‎Toate sunt pentru Parkinson?
‎Da.
‎Când ai Parkinson, ‎cel mai important lucru, care e bun,
‎e că trebuie ‎să plănuiești în avans multe detalii.
‎Când mă dau jos din pat,
‎trebuie să mă contorsionez.
‎Cel mai greu îmi e ‎să mă dau jos din pat dimineața.
‎- Dar din cu totul alte motive. ‎- Da.
‎Da.
‎Înainte să te cunosc, experiența mea ‎cu terapia era una tradițională,
‎în sensul că eu vorbesc
‎și terapeutul spune ‎„Cum ți se pare asta?” sau „Interesant”.
‎Practic, mă ține la mare distanță.
‎Mă gândeam că, în terapia tradițională,
‎plătești un om și îți păstrezi ‎toate problemele să i le spui lui,
‎iar el doar ascultă
‎și prietenii tăi, care sunt niște idioți,
‎îți dau sfaturi.
‎- Da. ‎- Fără să le ceri.
‎- Da. ‎- Și vrei ca prietenii doar să asculte.
‎Și vrei ca terapeutul să-ți dea sfaturi.
‎Să-ți spun ceva! Nu e vorba ‎că psihiatrul nu vrea să te ajute.
‎Chiar nu e.
‎Dar eu am simțit mereu că lipsește ceva.
‎Un instrument e o punte
‎care unește partea conștientizării ‎problemei și a cauzei ei
‎cu partea cealaltă, în care dobândești ‎puțin control asupra simptomului.
‎Totul ține de posibilități.
‎Nu într-un sens ridicol.
‎Posibilitatea înseamnă ‎să simți că reacționezi diferit.
‎Sună…
‎Cum se spune? Banal. ‎Dar acesta e adevărul.
‎Unul dintre primele lucruri ‎pe care ne-am axat a fost forța vitală.
‎E ceva ce îți poate schimba imediat viața,
‎ceva care poate fi la îndemâna oricui.
‎Pentru mine, a fost primul pas ‎în inițierea procesului de însănătoșire.
‎Întocmai. Situația clasică e următoarea.
‎Un tip e deprimat, ‎intră în cabinetul meu și spune:
‎„Știu că am obiceiuri de rahat, ‎că nu sunt disciplinat, că sunt leneș.
‎Dar, dacă aș fi știut ce ar trebui să fac,
‎care e rostul meu în viață, ‎m-aș fi mișcat ca vântul.
‎Dar nu știu ce trebuie să fac,
‎așa că o să fiu leneș ‎și nu voi face nimic.”
‎De aici vine, evident, depresia.
‎E ceva ce e valabil în cazul tău
‎și în cazul altora ‎care nu au un simț al direcției
‎sau nu știu ce să mai facă,
‎iar răspunsul e ‎că îți poți îmbunătăți mereu forța vitală.
‎FORȚA VITALĂ
‎Singurul mod de a afla ‎ce ar trebui să faci și cine ești
‎e să-ți activezi forța vitală,
‎fiindcă ea e singura parte din tine
‎care te poate ghida când te-ai rătăcit.
‎Dacă te gândești la ea ca la o piramidă, ‎forța vitală are trei niveluri.
‎Nivelul de la bază ‎este relația cu corpul tău.
‎Al doilea nivel e relația cu alți oameni.
‎Iar nivelul de sus ‎e relația cu tine însuți.
‎Partea de la bază ‎e relația cu corpul tău.
‎Trebuie doar să-ți faci corpul ‎să funcționeze mai bine. Are efect mereu.
‎Problema clasică e lipsa sportului.
‎Dieta e o altă problemă.
‎Mai e somnul.
‎Ce procent din astea ‎te face să te simți mai bine la început?
‎La început,
‎e probabil de 85%.
‎E foarte mult.
‎Nu e al dracului de incredibil?
‎Când eram mic,
‎sportul și dieta îmi erau prezentate
‎de parcă era o problemă ‎cu înfățișarea mea.
‎Dar niciodată sportul și dieta
‎nu mi-au fost propuse ‎pentru sănătatea psihică.
‎Aș vrea ‎să fie prezentate diferit oamenilor.
‎Da.
‎Deoarece mie
‎mi-au provocat multe probleme,
‎chiar și probleme cu mama mea.
‎Atitudinea față de ea ‎a fost: „Du-te dracului!
‎Nu vreau s-o fac, fiindcă sugerezi ‎că e ceva rău cu mine.”
‎Da? Explică!
‎Pot, dar nu o voi face, fiindcă filmul e ‎despre tine, nu despre mine.
‎Dar dacă aș spune ‎că, pe măsură ce elaborezi,
‎îmi va fi tot mai ușor ‎să-mi asum niște riscuri?
‎Te-ai gândit la asta?
‎Aș zice că ar trebui ‎ să faci un film despre mine
‎în loc să fac eu un film despre tine.
‎Asta e bună!
‎Bine. Acesta e primul nivel.
‎Următorul e relația ta cu ceilalți.
‎Când sunt deprimați, ‎oamenii nu rup relațiile cu ceilalți.
‎E ca o corabie care dispare la orizont.
‎Oamenii încep să fie ‎trași deoparte din viața lor
‎și relațiile sunt…
‎Când urci pe munte, bați pitoane, ‎ca să ai prize pentru mâini.
‎Relațiile sunt ca prizele, ‎te trag înapoi în viață.
‎Esențial e să preiei inițiativa.
‎Dacă aștepți inițiativa lor ‎înseamnă că n-ai înțeles.
‎Poți invita la masă un om ‎pe care nu-l găsești interesant.
‎Nu contează, te va afecta oricum, ‎într-o manieră pozitivă.
‎Omul acela reprezintă ‎întreaga rasă umană.
‎Acesta e nivelul de mijloc, ‎iar nivelul de sus e relația ta cu tine.
‎TU ÎNSUȚI
‎Cea mai bună explicație e ‎să ai o relație cu subconștientul tău,
‎fiindcă nimeni nu știe ce e ‎în subconștient până nu-l activează.
‎O strategie e să scrii.
‎E ceva magic.
‎Îți consolidezi relația ‎cu tine însuți scriind.
‎Unii întreabă:
‎„Ce să scriu? Nu sunt interesant. ‎Nu sunt scriitor.” Nu contează.
‎Dacă scrii, scrisul e ca o oglindă.
‎Reflectă ce se întâmplă ‎în subconștientul tău
‎și ies la iveală lucruri, ‎dacă scrii sub formă de jurnal,
‎pe care nu le conștientizai.
‎Astea sunt cele trei niveluri ‎ale forței vitale.
‎Dacă ești rătăcit, ‎nu încerca să te regăsești.
‎Ocupă-te de forța vitală mai întâi.
‎E vorba de pasiune.
‎Îți sporești forța vitală, ca să descoperi ‎ce te pasionează cu adevărat.
‎Primul pas e să-ți dorești ‎să te conectezi la forța ta vitală
‎și oricine poate face asta.
‎Dacă parcurg acea piramidă, ‎toate se vor îmbina?
‎Se vor îmbina.
‎Cum concepi aceste lucruri?
‎Am avut un șef… Eram foarte tânăr.
‎Încă nu aveam cabinetul meu.
‎Vorbeam cu oamenii despre ‎ce li se întâmplase cu 30 de ani în urmă
‎sau despre cauza problemei lor.
‎Plecau așa cum veniseră,
‎simțindu-se groaznic și fără speranță.
‎Și i-am spus:
‎„Putem să facem ceva ‎ca ei să se simtă mai bine
‎sau măcar să simtă ceva mai curând?”
‎Și tipul mi-a spus…
‎„Să nu îndrăznești”, mi-a spus.
‎Era un om ‎care nu înțelegea condiția umană.
‎Am spus: ‎„Trebuie să facem ceva chiar acum.”
‎Nu trebuie să rezolvi ‎toate problemele lor,
‎dar trebuie să le dai sentimentul ‎că se pot schimba pe loc.
‎Nu voiam să plece oamenii fără nimic.
‎Cu strategia asta, te temi ‎că le impui acțiunea greșită?
‎Nu.
‎În domeniul ăsta, așa cum spun mereu,
‎sunt un om obișnuit, ‎nu e nimic neobișnuit, în afară de asta.
‎Mă concentrez pe tine ‎și blochez orice altceva.
‎Încă din copilărie, oamenii veneau ‎să-mi spună problemele lor.
‎Eram mic, aveam zece ani ‎și un adult venea la mine.
‎Pe mulți nici nu-i știam. ‎Și își vărsau amarul.
‎Cine știe de unde vine asta?
‎Am crescut în Bronx până la cinci ani. ‎Apoi ne-am mutat în Manhattan.
‎Unde în Manhattan?
‎Prima locuință a fost ‎la 215 West, pe strada 78th.
‎Acolo locuiau oameni obișnuiți, ‎din clasa de mijloc.
‎Tatăl meu era un om foarte agreabil.
‎Era gălăgios, îndărătnic.
‎Îi plăcea să aibă oaspeți.
‎El ar fi vrut să vină cineva în vizită ‎în fiecare seară,
‎dar ei nu-i plăcea.
‎Mama mi-a spus, ‎într-o frumoasă zi însorită din Bronx,
‎când milioane de copii ‎se jucau pe stradă,
‎că ei cel mai mult îi plăcea ‎să stea în casă și să citească.
‎Parcă zicea: ‎„Nu mă bate la cap, lasă-mă în pace!
‎Vreau să mă cufund în lectură, ‎fiindcă viața e prea grea.
‎Nu vreau să-mi văd de viață, ci de carte.”
‎Acești doi oameni aveau mari probleme.
‎Ce perioadă? Era în anii '50?
‎Da. Era 1956, probabil.
‎Să vedem… Când a murit el?
‎Cum îl chema pe fratele tău care a murit?
‎Îl chema Eddie pe cel care a murit.
‎Au știut imediat.
‎Era un fel de tumoră, ceva pe piele.
‎Medicul mi-a spus, câțiva ani mai târziu,
‎că a știut ce e ‎din clipa în care el a intrat în cabinet.
‎Dar părinții nu ne-au spus. ‎A fost o greșeală.
‎Câți ani aveai când a murit? Nouă ani?
‎Da, aveam nouă ani.
‎Și el avea trei ani?
‎Trei ani, da.
‎Mă duceam în baie.
‎Țin minte că puneam un picior pe closet,
‎de parcă eram un cavaler medieval,
‎și mă adresam lui Dumnezeu, Îi spuneam:
‎„Dacă îl lași în viață, voi crede în Tine.
‎Altfel, nu voi crede în Tine.” ‎Trebuia să trec peste asta.
‎Când sunt în New York, ‎trec pe lângă clădirea aia.
‎Îmi place să stau în locul ‎în care stăteam când a venit tata la noi.
‎Mama a coborât din taxi,
‎a intrat în clădire și a urcat cu liftul.
‎Nici nu s-a uitat la noi.
‎Am întrebat-o pe mama ‎dacă pot merge la școală.
‎Mi-a spus că pot să fac ce vreau.
‎Și m-am dus.
‎Cred că eram în faza de negare.
‎Toți încercau să nege repede ‎ce se întâmplase.
‎Nimeni nu voia să accepte ‎ce se întâmplase.
‎Asta era Partea X. Era în mintea mea ‎înainte să înțeleg despre ce e vorba.
‎PARTEA X
‎Partea X e importantă pentru a înțelege ‎cum acționează instrumentele
‎și voiam să vorbim despre asta.
‎Deci, când ai un necaz,
‎ai ocazia să…
‎În acel moment, ‎te confrunți direct cu Partea X.
‎Partea X e partea care critică,
‎partea antisocială.
‎E o forță invizibilă,
‎care vrea să te împiedice ‎să te schimbi, să te dezvolți.
‎Vrea să-ți blocheze evoluția.
‎Vrea să-ți blocheze potențialul.
‎Vrea s-o dai în bară.
‎Deci Partea X e răufăcătorul
‎în povestea ființei tale.
‎Instrumentele sunt ceea ce poate folosi ‎eroul să se lupte cu răufăcătorul.
‎Da. Partea X e vocea imposibilului.
‎Orice ai crede tu că trebuie să faci, ‎îți spune că e imposibil.
‎„Renunță!”
‎Îți face o descriere detaliată ‎a ființei tale și a aptitudinilor tale.
‎Și induce în oameni o teamă primară.
‎Ce îți spune Partea X?
‎Mă face să simt că pierd timpul.
‎Îmi spune că am inventat toate astea
‎și sunt grozave, sunt încrezător, ‎dar niciodată…
‎nu vor fi adânc înrădăcinate în cultură.
‎Cum pot scăpa oamenii de Partea X?
‎Nu pot.
‎O poți înfrânge temporar, ‎dar va reveni mereu.
‎De aceea ai trei aspecte ale realității ‎pe care nu le poate evita nimeni.
‎Suferință, incertitudine
‎și muncă neîntreruptă.
‎Sunt lucruri cu care trebuie să trăiești, ‎orice ar fi.
‎Dacă ar merge așa, ‎dacă ai putea expulza Partea X,
‎n-ai mai progresa.
‎Dacă ar fi o poveste, personajul principal ‎are nevoie de Partea X, de răufăcător,
‎fiindcă, dacă personajul principal ‎nu-l învinge pe răufăcător,
‎povestea nu există, nu avem evoluție.
‎Nu există schimbare, vitejie, curaj.
‎Avem nevoie de negativitatea Părții X, ‎altfel nu evoluăm.
‎Exact.
‎Nu înseamnă că nu poți să faci totul ‎ca să atingi un scop sau că nu reușești.
‎Dacă vrei să fii fericit… ‎Asta nu te face fericit.
‎Ceea ce te face fericit e procesul.
‎Trebuie să înveți să-ți placă procesul ‎de a aborda cele trei aspecte.
‎Aici intervin instrumentele.
‎Când apare un aspect, îl poți identifica,
‎apoi poți folosi un instrument ‎să-l reduci la zero.
‎SUFERINȚĂ, INCERTITUDINE, MUNCĂ
‎Dacă înveți pe cineva să facă asta, ‎își va putea schimba viața.
‎Cea mai înaltă formă de expresie ‎a creativității unui om
‎este capacitatea de a crea ceva nou ‎în pofida necazurilor.
‎Cu cât sunt mai mari necazurile, ‎cu atât mai mari sunt oportunitățile.
‎Când am aflat că a murit, ‎parcă aș fi descoperit o lume nouă.
‎Mi-am spus: „Mi se poate întâmpla ‎așa ceva? Sunt un copil.”
‎A fost cel mai puternic efect asupra mea,
‎în afară de faptul ‎că părinții erau distruși.
‎Pe plan afectiv, nu mai puteau fi părinți.
‎Nu mai erau în stare.
‎Crezi…
‎Îi poți condamna?
‎Nu i-am condamnat pentru asta.
‎Slavă Domnului!
‎Da.
‎Mi-a schimbat viața, ‎fiindcă totul avea un dublu înțeles.
‎Dacă mă duceam să joc softball ‎și trebuia să fiu acasă la o anumită oră,
‎iar eu eram…
‎Crede-mă, dacă întârziam un minut, ‎își ieșeau din minți.
‎Copilăria se sfârșise.
‎Totul era luat în serios. ‎Nu era bine să dai greș.
‎Moartea lui a devenit o imensă povară ‎pe care trebuia s-o port pe umeri,
‎dar nimeni nu recunoștea ‎prezența acelei poveri.
‎CHIAR TE IUBESC ‎PHILIP
‎Nu voi uita niciodată.
‎Un prieten a fost grav rănit. ‎L-am vizitat, împreună cu tata, la spital.
‎La ieșire, ‎tata s-a întors spre mine și a spus:
‎„Asta e singura profesie.”
‎Dacă optam pentru altă carieră ‎în afară de cea de medic,
‎aș fi fost ‎persona non grata.
‎„Te iubesc, dar, dacă nu devii medic, ‎nu te voi respecta.”
‎El și mama erau atei, ‎așa că nu aveau de ce să se agațe.
‎Exista o luptă cu moartea ‎și, dacă nu mă implicam,
‎familia s-ar fi destrămat.
‎Deci aveai răspunderea ‎de a le potoli anxietatea.
‎Ai devenit terapeutul lor.
‎Da. E absolut corect.
‎Deci nu aveau nimic de genul…
‎Credinței?
‎Da. De genul unei motivații ‎ca să aibă credință.
‎Aveau un singur lucru ‎care le putea garanta credința,
‎pe mine.
‎Înțelegi cum mi-au fost inoculate ‎aceste lucruri.
‎Mi-am dat toată silința.
‎Eșec total, desigur.
‎Dar am realizat un lucru.
‎Am devenit medic.
‎Așadar…
‎Măcar a ieșit ceva constructiv ‎din toată povestea asta.
‎Terapia cu pacienții ‎era ca o glumă pentru mine.
‎Era doar o schimbare de decor. ‎O făcusem de atâtea ori.
‎Nu mă descurcam rău, ‎nici măcar la vârsta de 12 ani.
‎Da.
‎Continuăm ședințele de câteva ori ‎pe săptămână, cu mine ca pacient?
‎Ar fi bine dacă ai mai răspunde ‎la câteva întrebări.
‎Ar fi bine dacă ai răspunde măcar la una.
‎Am vorbit despre fratele meu. ‎Vorbim despre al tău?
‎Cred că a răscolit ceva în tine.
‎Păi…
‎Eu… Nu vom discuta despre asta.
‎Bine.
‎Ar trebui să luăm o pauză. ‎Cât e ceasul? La naiba!
‎Da.
‎A fost uimitor.
‎Mă simt vlăguit.
‎Ți-am spus să pui ‎întrebări mai ușoare. De tine depinde.
‎Vrei notițele mele ‎despre cum regizezi sau joci?
‎Ține-le pentru ședința mea.
‎JOI, 07:00, 11:00, ‎15:00, 19:00, 22:00
‎BANCĂ, KOBREN
‎TRATAMENTE, PARKINSON
‎ORGANIZEAZĂ UCLA
‎RĂUL SE ARATĂ
‎DIFERENȚA DINTRE PARTEA X ȘI UMBRĂ
‎URĂ ȘI NEÎNȚELEGERE
‎De ce durează atât?
‎Uită-te pe unde calci!
‎Ești și tu implicat?
‎- Da. ‎- La naiba!
‎- Ce mai faci? ‎- Mă bucur să te văd.
‎Voi folosi un instrument mai întâi. ‎Ești de acord?
‎Bineînțeles.
‎Bine.
‎Crearea acestui film e foarte complicată ‎din mai multe motive.
‎Ești terapeutul meu ‎și, dacă am vreo problemă,
‎cu tine aș discuta-o.
‎Dar, când mă gândesc la acest film,
‎ezit și mă abțin,
‎fiindcă acest film e despre tine
‎și simt nevoia să pretind ‎că totul e perfect,
‎chiar dacă nu e.
‎Eu…
‎te-am mințit în ședințele de terapie
‎despre cum decurge filmul.
‎Practic, eu…
‎te-am plătit ca să te mint
‎și asta m-a făcut să mă simt ‎tot mai singur.
‎Încerc să prezint niște idei esențiale.
‎- Da. ‎- Și aceste…
‎Și să spun povestea vieții tale, ‎dar mă simt blocat.
‎Mă tot întreb:
‎„A fost o idee a dracului de proastă,
‎ca un pacient să facă un film ‎despre terapeutul său?”
‎Îmi vine să râd.
‎Dar am ajuns să mă întreb ‎de ce mă ascund
‎în spatele perfecțiunii.
‎De ce mă ascund dincolo de fațadă, ‎în loc să te atrag alături de mine.
‎Părea să fie unica mea opțiune.
‎Așa și e.
‎Cum pot face un film ‎despre oameni vulnerabili,
‎care vor să-și rezolve problemele, ‎fără să fiu vulnerabil?
‎Nu mi se pare corect.
‎Dacă opțiunea e să fiu corect și sincer,
‎ar trebui să recunosc că…
‎filmăm de doi ani
‎și purtăm aceleași haine zilnic, ‎să pară că e aceeași ședință,
‎dar au trecut doi ani ‎și avem un ecran verde în spate.
‎Nu suntem în cabinetul tău.
‎Iar eu port o perucă acum,
‎ca să pară că suntem acum opt luni, ‎când aveam tunsoarea asta.
‎Eu sunt acum…
‎aproape ras în cap și…
‎Nu știu.
‎Mi se pare ciudat și fals.
‎Vreau să vadă spectatorii ‎procesul de filmare,
‎ca să nu creadă că îi mințim ‎în vreo privință.
‎Te mint pe tine și îi mint pe toți ‎că totul merge bine și mă simt groaznic.
‎Când vom viziona scena asta,
‎vom vedea secvențe filmate ‎acum opt luni sau acum 14 luni…
‎E greu de spus ce și cum.
‎Până la urmă, am acceptat realitatea, ‎că trebuie să te implic și pe tine.
‎Pare o greșeală?
‎Sincer să fiu, pare singura ta opțiune.
‎Dacă vrei să prezinți adevărul despre mine ‎și ce încercăm să facem,
‎trebuie să-ți permiți să greșești.
‎Dacă ai fi perfect,
‎ai contrazice tot ce încercăm să facem.
‎Sunt încântat că tu…
‎Oricum, bănuiam asta, fiindcă noi…
‎În primul rând, filmăm de multe zile, ‎așa că am spus…
‎Am spus: „Este fie cel mai bun documentar ‎făcut vreodată, fie cel mai prost.”
‎Și una, și alta, probabil.
‎Ascultă, până la urmă, ‎vom ajunge la un nivel intim
‎și, odată ajunși acolo, ‎nu știi ce dracu' o să se întâmple.
‎Dacă te-am instruit bine, ‎vei vedea că nu e ceva de evitat.
‎Ar fi un eșec dacă nu te-ai lăsa ‎dus de val și n-ai merge în profunzime.
‎Forța motrice a acestui film ‎e vulnerabilitatea ta,
‎nu încape îndoială.
‎Dacă rămânem fideli acestei idei ‎și tu ești sincer,
‎nu putem da greș, fiindcă…
‎Dar acest film e despre tine.
‎Nicidecum.
‎Pentru mine, ‎e o activitate ca oricare alta.
‎Viața mea nu depinde de film.
‎Viața ta… ar putea să depindă de film.
‎Te tachinam.
‎Mintea îmi spune să vorbesc ‎răspicat și sincer despre două lucruri.
‎Unul e relația mea cu tine,
‎iar al doilea e ‎puterea acestor instrumente.
‎Cum pot aprofunda subiectul? Cum pot…
‎Există o singură cale.
‎Tu.
‎Chestia e că, dacă vrei să progresezi,
‎nu o poți face fără să fii vulnerabil.
‎Motivul e că toți au nevoie de ajutor ‎ca să progreseze.
‎Eșecul, slăbiciunea, ‎vulnerabilitatea sunt…
‎un fel de conectori, ‎te conectează cu restul lumii.
‎Ceea ce faci tu
‎e să transmiți un semnal lumii:
‎„Am nevoie de voi, ‎fiindcă nu pot face asta singur.”
‎Da, are logică.
‎Cred că ar fi o idee bună…
‎Ar trebui să-ți arăt o parte din film
‎și să decidem împreună cum să-l încheiem.
‎Ești dispus să facem asta împreună?
‎Da. Sunt chiar impresionat.
‎Sincer, mă simt ușurat.
‎Da, va fi grozav. Va fi ca un experiment.
‎Da. Marfă!
‎Sunt de acord.
‎Te iubesc.
‎Stop!
‎Ați filmat?
‎De ce crezi ‎că fac un documentar despre tine?
‎Datorită ideilor mele.
‎Cred că ideile mele au avut ‎un impact asupra ta
‎și ai vrut să le prezinți și altor oameni.
‎Vrei să iei și tu ‎medicamente pentru Parkinson?
‎Am renunțat la ele cu ani în urmă.
‎Am proiectat un decor fals ‎cu cabinetul tău pe ecranul verde,
‎ca să pară ca am fost aici tot timpul.
‎E mai frumos decât cabinetul meu.
‎Da. Partea X. ‎Apoi, când vizionezi filmul…
‎- O imagine cu… ‎- N-am avut asigurare pentru asta.
‎Am smuls „bandajul”.
‎Ți-am spus în ce stadiu sunt eu ‎și care e realitatea.
‎Ce facem în continuare?
‎Cred că trebuie să fim ‎cu picioarele pe pământ,
‎dar să tindem către stele totodată.
‎Nu știu cum să le fac pe ambele ‎în același timp.
‎Dar orice e real și profund
‎are nevoie de ambele, nu de una, ‎fiindcă e vorba de vibrații.
‎Doi oameni pot crea ‎un câmp magnetic.
‎Câmpul e invizibil, dar e o forță ‎în univers care pune lucrurile în mișcare.
‎Vezi asta în relațiile tale personale.
‎Vezi asta în evenimentele globale ‎care au loc acum.
‎Ce facem noi
‎e să ne lăsăm în voia unui lucru ‎pe care nu-l înțelegem pe deplin.
‎Dar ceea ce e acolo, în univers,
‎vrea să aibă o conexiune cu toți.
‎Rușinea, jena sunt liantul ‎care unește tot ce e în univers.
‎Prin această experiență ești obligat ‎să te conectezi cu altcineva.
‎Oricum, lucrurile nu sunt perfecte.
‎În sens cinematografic sau artistic, ‎s-ar putea să nu iasă ceva,
‎dar, chiar dacă pare imposibil, ‎ceva se va întâmpla.
‎Acesta e părul meu real.
‎Ce e? Ce s-a întâmplat?
‎Trebuie să spui: ‎”Îmi voi da toată silința acum.
‎Trec la lucrul următor și-mi dau silința.”
‎Pare banal sau superficial, ‎dar crede-mă, nu e.
‎Cu alte cuvinte, cu cât e mai rău, ‎cu atât mai bine ne-am descurcat?
‎- Da. ‎- Minunat!
‎Nu așa lucrează Hollywoodul în general?
‎Așa mi s-a părut.
‎Bine, să continuăm.
‎ȘIRAG DE PERLE
‎Dacă ai instrumentele necesare, ‎poți schimba situația.
‎Deci trebuie să continuăm.
‎Să continuăm!
‎Pare ridicol. E simplist?
‎Da, dar vrem să spunem: ‎„Eu am pus următoarea perlă în șirag.”
‎Atât. Nimic altceva.
‎Se numește „Șiragul de perle”.
‎E cel mai important lucru pe care îl poți ‎învăța din punct de vedere motivațional.
‎Desenezi un șirag de perle.
‎Faci o linie, apoi un cerc, linie, cerc…
‎Fiecare cerc reprezintă o acțiune.
‎Dar să-ți explic ceva.
‎Fiecare acțiune are aceeași valoare.
‎E o chestiune de identitate: ‎„Cine sunt eu?
‎Nu sunt geniu, nu sunt de rahat. ‎Nu vreau să mă privesc pe mine.”
‎Mă privesc pe mine doar din perspectiva ‎obiceiurilor prin care acționez.
‎Dacă ai un eșec sau un mare succes, ‎nu contează,
‎vei merge mai departe.
‎Sunt persoana care pune ‎următoarea perlă pe șirag, atâta tot.
‎Practic, să te dai jos din pat dimineața ‎e un șirag de perle.
‎Doar să te dai jos din pat ‎și să faci ce ai de făcut în acea zi,
‎fără să cuantifici efortul.
‎Efortul are aceeași valoare.
‎Partea frumoasă la tine, deși ești ‎un dobitoc, e că nu încetezi niciodată.
‎Ție îți place incertitudinea.
‎La prima ședință, ai spus că adevărata ‎încredere e să trăiești în incertitudine.
‎Da, și să progresezi.
‎Câștigător nu e cel care ia cele mai bune ‎decizii sau arată cel mai bine,
‎ci acela care parcurge tot ciclul.
‎Cu alte cuvinte, ‎cine e dispus să-și asume riscuri
‎va acționa cu un grad de încredere ‎și va suporta consecințele.
‎Dacă sunt neplăcute consecințele, ‎parcurgi iar ciclul. Mai bine nu se poate.
‎Să-ți spun ceva.
‎În fiecare cerculeț, ‎e un cerc mai închis la culoare
‎și mai mic, iar acest cerculeț e un gunoi.
‎E ciudat oarecum, dar ideea e ‎că fiecare efort pe care îl faci…
‎De exemplu, încercăm să facem un film. ‎Oricum va ieși, nu va fi perfect.
‎Va fi un gunoi în el.
‎Parcă ai spune: „Nu știu dacă e bun, ‎așa cu nu-mi bat capul.
‎Mă concentrez pe mișcarea înainte, ‎pe adăugarea unei perle pe șirag.”
‎Filozofia mea de viață ‎a devenit exact opusul.
‎În locul unui gunoi într-o perlă,
‎e o perlă în jurul fiecărui gunoi.
‎Când se întâmplă ceva rău, ‎îmi spun: „Am multe de învățat
‎și e mult bine în acest eveniment.”
‎Fantastic! O să-ți fur ideea asta.
‎Te dau în judecată.
‎- Te iubesc. Nu-mi pasă. ‎- Ne vedem la tribunal.
‎Dacă filmul se termină ‎cu un proces de zece ani între noi doi…
‎E foarte intim. Îmi place.
‎Faptul că te-am întâlnit ‎și am demarat acest proces
‎a fost din nevoia disperată ‎de a fi mai fericit.
‎E greu de spus. ‎Nu aveam deloc respect de sine.
‎Da.
‎Faptul că am fost supraponderal ‎în copilărie
‎nu pare mare lucru pentru tine
‎sau poate mă compătimești.
‎Dar pe mine
‎m-a afectat enorm.
‎Mi-ai explicat ideea Umbrei.
‎E o versiune a ta pe care vrei ‎cel mai mult s-o ascunzi de lume.
‎Asta mi-am imaginat în acea zi. ‎Eu la 14 ani.
‎Când te-am cunoscut, ‎cred că aveam 33 de ani.
‎Mă bucuram de un succes incredibil,
‎eram într-o formă fizică foarte bună.
‎Tot ce ar fi trebuit să sugereze ‎ideea asta despre mine nu exista.
‎Dar tu mi-ai explicat ‎că așa mă percepeam eu,
‎că îmi negam propriul ego,
‎fiindcă mi-era rușine de cel care eram.
‎Credeam că, dacă voi avea succes, ‎nu vor observa asta.
‎Apoi am avut succes, ‎dar oamenii observau cum sunt
‎și sufeream.
‎Dar tot mă simt ca atunci,
‎persoana aceea e încă în mine ‎și iese la suprafață.
‎În adâncul ființei mele, ‎încă sunt acea persoană respingătoare,
‎dar încep să mă apropii tot mai mult
‎nu doar de propria acceptare, ‎ci și de înțelegerea…
‎- Că e grozav să fii persoana asta. ‎- Da.
‎Însă e foarte greu.
‎Va fi greu toată viața ta.
‎UMBRA
‎Fiecare are o Umbră. ‎Fiecare Umbră e diferită.
‎Dar, pe de altă parte, ‎Umbrele sunt la fel,
‎fiindcă reprezintă acea parte a unui om ‎cu care îi e rușine.
‎În primul rând, ‎trebuie să-ți găsești Umbra.
‎Trebuie s-o vezi ‎ca să te poți concentra asupra ei
‎și să știi cum să lucrezi cu ea.
‎Ai nevoie de o imagine.
‎Închide ochii!
‎Acum vizualizează un moment din viața ta
‎când te-ai simțit inferior, ‎stânjenit, respins, deprimat,
‎de care ți-e rușine.
‎E acea parte a ta ‎pe care nu ți-o dorești.
‎Nu numai că ești așa, ‎însă nici nu poți scăpa de ea.
‎TU
‎UMBRA
‎Imaginea mea e un băiat de 14 ani, ‎care e supraponderal, are acnee
‎și se simte nedorit.
‎Întrebarea e ‎ce faci cu această imagine în prezent.
‎E ceva din trecut, nu-i așa?
‎Vorbește cu Umbra ta, ‎întreab-o ce crede despre tine.
‎Cum te-ai purtat cu ea, cum ai tratat-o.
‎Vezi ce îți răspunde.
‎ASCULTĂ-ȚI UMBRA
‎Spune: „Mi-ai negat existența
‎și ți-a fost rușine că exist.”
‎Întreab-o ce simte despre asta.
‎Incredibil de jignită, furioasă, supărată.
‎Acum ascultă cu atenție!
‎Umbra are nevoie de atenție,
‎dar nu are nevoie de atenția lumii.
‎Nu îi trebuie un premiu Oscar.
‎Singura ființă a cărei atenție ‎contează pentru Umbră ești tu.
‎Vreau să-ți întrebi Umbra ce poți face
‎ca să te revanșezi pentru faptul ‎că nu i-ai dat atenție atâta vreme.
‎Zice s-o includ în viața mea,
‎să-mi împart viața cu ea și s-o omagiez.
‎Să fiu mândră de ea.
‎Adică într-un context social, ‎de lucru sau romantic,
‎în care respingi acea latură a ta,
‎care nu numai că e bine că există, ‎dar e și o frumoasă parte a ta.
‎Bine. Deschide ochii!
‎Acesta e un instrument ‎care va îmbunătăți relația cu Umbra ta.
‎E bun pentru timiditate. E bun dacă ai ‎de făcut o prezentare în public.
‎E chiar bun dacă ai o dispută cu soția. ‎Nici nu contează.
‎Sau dacă mergi la întâlnire.
‎Sau când e vorba de o miză mare ‎sau de o presiune prea mare,
‎când simți că trebuie să fii ‎„fără cusur”, în cea mai bună formă.
‎Scopul nostru nu e ‎să dăm o reprezentație bună,
‎ci să folosim acest instrument ‎și să tolerăm orice se va întâmpla.
‎Da, fiindcă, dacă sunt mulțumit ‎de mine însumi,
‎părerile celorlalți mă vor afecta ‎mult mai puțin.
‎Ca să înțelegi mai bine, nu contează ‎cum pare ori dacă arată bine sau rău.
‎Contează procesul ‎de relaționare permanentă cu Umbra.
‎Dacă nu o respecți… ‎„Atenție” e un cuvânt mai potrivit.
‎Te va determina să faci ‎lucruri distructive.
‎E atât un instrument care te va face ‎să te simți bine pe moment,
‎dar și o filozofie de genul: ‎„Încotro mă îndrept ca om?”
‎Ideea de a fi în armonie cu Umbra
‎susține deplinătatea.
‎Deplinătatea înseamnă ‎că n-am nevoie de altceva.
‎„Sunt deplin așa cum sunt.” ‎Acest gând e eliberator.
‎Scuze.
‎Nu-mi lovi Umbra, te rog!
‎Bine. Îmi cer scuze.
‎Te-a rănit?
‎Omul ăla ciudat te-a rănit?
‎Îl iubesc acum. Trebuie să am grijă de el.
‎Poți veni acasă cu mine.
‎Te-am cunoscut acum cinci ani ‎și nu aveam încredere în mine ca om.
‎- N-am investit în mine. ‎- Da.
‎Și n-am înțeles cum să mă plac.
‎M-am străduit să realizez un lucru,
‎care e ideea ta de instantaneu.
‎Exact.
‎Se mai numește ‎Tărâmul Iluziei.
‎Este o Parte X clasică.
‎Înseamnă că ești în căutarea ‎experienței perfecte.
‎Ar putea fi soția perfectă,
‎suma perfectă de bani, filmul perfect.
‎Nu contează. Orice ar fi, nu există.
‎E doar o imagine în mintea ta. ‎Gândește-te la asta!
‎Care e natura unui instantaneu?
‎Nu se mișcă, da? E static.
‎Și nu are adâncime.
‎În acest caz, ai făcut acest instantaneu
‎și te-ai mutilat cu el.
‎Ai fantezii.
‎Oamenii își spun ‎că, dacă pot intra într-o lume perfectă,
‎se va produce un miracol.
‎Dar nu trebuie să uiți
‎că sunt trei aspecte ale realității.
‎Suferința nu va dispărea, ‎nici incertitudinea.
‎Nu ai cum să scapi de nevoia ‎de a munci permanent.
‎Fiecare trebuie să trăiască așa, ‎orice ar fi.
‎Înainte să te cunosc, ‎eram un băiat nesigur de sine.
‎Apoi am crezut că succesul și premiile ‎mă vor absolvi de suferința vieții.
‎Am muncit mult ca să ajung la Instantaneu
‎și, datorită privilegiilor mele ‎și norocului,
‎am ajuns la Instantaneu destul de devreme.
‎Cum nu m-a scăpat de nesiguranță,
‎am devenit mai mult decât deprimat.
‎Da.
‎În același timp,
‎presa începuse să fie foarte insistentă ‎în privința greutății mele.
‎Nu mai avea nimeni nicio reținere să…
‎se ia de punctul meu sensibil.
‎Eram permanent în defensivă.
‎Aproape că anticipam ‎când voia cineva să spună o răutate.
‎Și eram foarte furios.
‎Nu mai eram în stare să simt
‎că pot trece peste sentimentele negative ‎față de mine însumi
‎și-mi era tot mai rușine de Umbră.
‎Abia mai recent, când aveam ‎peste 30 de ani și te-am cunoscut pe tine,
‎am învățat să fac pași ‎spre blocarea Umbrei
‎sau spre formarea ‎propriei opinii despre mine.
‎Are logică ce spun?
‎Știi…
‎Stai puțin, să… Mesteci ceva?
‎Da.
‎Facem un film!
‎Trebuia sa-mi spui înainte să mă inviți.
‎Mănâncă ciocolată! ‎Vrei să vorbești la telefon?
‎Da, dar să vedem cum iese filmul.
‎Scuze, îmi verific notițele rapid.
‎E doar…
‎Am scris că i-am tras-o mamei tale. ‎Să tai asta.
‎Ironia glumei cu mama ‎e că mama vine aici mâine
‎și vom face o ședință ‎cu tine, cu mine și cu mama.
‎- Fugi de-aici! ‎- Nu glumesc.
‎Nu-i spune…
‎Ba o să-i spun.
‎- Bine. ‎- Bună!
‎- Îți vine bine culoarea aia.
‎- Mulțumesc. ‎- Arăți bine.
‎Mulțumesc.
‎Ea e mama mea, Sharon.
‎- Eu sunt Phil. ‎- Îmi pare bine.
‎- Încântat de cunoștință. ‎- Asemenea.
‎Nu știu ce să spun.
‎Mă gândeam ‎la primea mea experiență la terapie.
‎Eram în cabinetul unui nutriționist
‎și ne certam în așa hal, ‎că nutriționistul a spus…
‎- Exact. ‎- „Mergeți la terapeut.”
‎Medicul a spus: ‎„Jonah trebuie să slăbească.”
‎Ca mamă, te-ai gândit ‎că ar trebui să-l asculți pe medic
‎și să mă duci la nutriționist.
‎Sinceră să fiu, ‎nu era nevoie să mi-o spună.
‎Mă gândisem și eu ‎că ar trebui să slăbești puțin.
‎Nu-mi place să mă întorc în trecut, ‎dar trebuie s-o faci uneori.
‎Mama era foarte scundă ‎și la fel era și sora mea.
‎Mie mi se spunea mereu ‎că sunt masivă ca tata.
‎”Ești masivă. Trebuie să slăbești.”
‎Iar asta îmi dădea o stare de anxietate.
‎Dacă eu nu păream slabă ‎sau copiii mei nu păreau slabi,
‎în loc să mă gândesc la ceea ce fac,
‎făceam ce credeam că e corect, ‎dacă are sens ce spun.
‎Nu încerc să te atac.
‎Ai văzut că sunt un copil supraponderal,
‎așa mă consideram și eu, ‎la fel și medicul…
‎Societatea are niște tipare ‎prin care decide ce e defect sau greșit.
‎Eu îmi spuneam: „Nu sunt bun.
‎Sunt rău.
‎Nu arăt corect în ochii lumii.”
‎Tu trebuie să fii persoana
‎care se străduiește să îndrepte situația ‎dintr-un motiv anume.
‎Așa e.
‎Te-a pus în situația de a fi adversar.
‎„Asta e persoana care nu…
‎mă acceptă.”
‎E ideea că femeile ‎nu vor accepta înfățișarea ta.
‎Nu dau vina pe tine,
‎fiindcă acum înțeleg, ‎și am înțeles de ceva vreme,
‎că la fel te-ai simțit și tu ‎în familia ta.
‎- Vreau să-ți spun cum m-a afectat. ‎- Bine.
‎Uneori, îmi e mai ușor
‎să port astfel de discuții sub această ‎formă dintr-un motiv anume, decât…
‎Mulțumesc, Jonah. Apreciez.
‎Vreau să-ți mulțumesc, ‎fiindcă n-ai spus niciodată
‎că principala femeie din viața ta ‎nu te acceptă așa cum ești,
‎iar mie nu mi-a trecut prin gând așa ceva.
‎Am încercat să rezolv problema
‎fără să mă gândesc cum te va afecta ‎faptul că îți spun să faci asta.
‎Să lămurim un lucru. ‎Nu e vorba de una sau de alta.
‎Nu asta e ideea.
‎Oricât de limpede ar fi trecutul ‎pentru tine sau pentru tine,
‎întrebarea e ‎ce se întâmplă între voi doi acum
‎și de ce aveți nevoie.
‎- Te-ai gândit vreodată la asta? ‎- Uneori.
‎Ne poți spune ce gândești?
‎- Poți fi sinceră. ‎- Știu. Mă gândesc.
‎Aș dori puțin mai multă consecvență.
‎Uneori, am impresia că Jonah vine la mine,
‎când simte nevoie să-mi vorbească, ‎dar sunt mama lui.
‎Când e foarte fericit, eu nu mai exist.
‎Nu se mai gândește la mine, ‎nu mai sunt relevantă.
‎Îmi place să petrec timp cu Jonah, ‎fiindcă avem o relație sinceră.
‎Am trecut prin multe ‎și relația noastră e profundă,
‎dar devin agitată uneori.
‎Când sunt… Dacă simt ‎că nu o să-i placă ce spun…
‎Mi-e greu să exprim în cuvinte.
‎Exprimă-te!
‎Încerc.
‎Mă trezesc că nu mă mai port firesc,
‎fiindcă nu vreau să aibă ‎o anumită părere despre mine.
‎Știai asta?
‎Nu știam.
‎Uneori, am o reacție deplasată,
‎dacă nu-i asculți pe ceilalți ‎și captezi toată atenția.
‎Știu.
‎Dar mă bucur să aflu ‎ce aș putea să fac mai bine
‎sau de ce are ea nevoie ‎ca să avem o relație mai bună
‎în acest context, fiindcă nu voi mai simți ‎nevoia să mă apăr.
‎- Adică dacă e o a treia persoană? ‎- Da.
‎Apropo, Phil a menționat ceva ieri.
‎A spus că ați întreținut relații intime.
‎- Vrei să discutăm? ‎- Glumește.
‎Nu, el a spus asta. L-am filmat.
‎N-ar uita, crede-mă!
‎Iată!
‎- Iată! ‎- La dracu'!
‎Ar fi bine să oprim filmarea acum.
‎- Ar fi timpul. ‎- Bine.
‎Încă ceva, înainte să ne oprim. ‎Nu e o glumă.
‎Ai avut… ‎Nu chiar așa, dar ai avut vreodată
‎o discuție foarte sinceră cu mama ta?
‎Nici pe departe.
‎Dacă ți-ar fi alături acum, ai avea?
‎Acum, da.
‎Da.
‎Trebuie să înțelegi ‎că mama era de pe altă planetă.
‎Tatăl ei era psihopat.
‎Venea acasă și le zvânta în bătaie ‎pe soția lui și pe mezina familiei,
‎dar niciodată pe mama, ‎iar asta era o tortură pentru ea.
‎Pe la vârsta de opt sau nouă ani,
‎ea nu-i mai vorbea.
‎În 1932, în toiul Marii Crize Economice, ‎el s-a ridicat și a plecat.
‎N-a spus nimic, nu le-a spus că pleacă.
‎S-a cărat în miez de noapte. A plecat.
‎După 40 de ani, ‎a încercat s-o contacteze pe mama.
‎Dar mama nici n-a vrut să audă. ‎Nu cred că i-a răspuns la scrisoare.
‎Avea ceva contra bărbaților, ‎din motive evidente.
‎Seara, la cină, turuia despre bărbați.
‎Bărbații sunt așa și pe dincolo. ‎N-o puteam contrazice.
‎Bietul meu tată ar fi primul ‎care ar susține-o.
‎- Ce ar face? ‎- Ar spune: „Ea are dreptate.
‎Bărbații sunt groaznici.
‎Am avut revelația pe la 13-14 ani: ‎„Drăcie, sunt bărbat!”
‎Ei nu i-a trecut nici după 50 de ani.
‎- Nu. ‎- A rămas blocată în Labirint.
‎A rămas în Labirint 40 sau 50 de ani.
‎LABIRINTUL
‎Labirintul implică întotdeauna ‎alți oameni.
‎E produsul Părții X,
‎fiindcă partea X vrea echitate.
‎Un exemplu clasic
‎e când cineva vrea doar ‎să vorbească despre alt om.
‎Ceea ce îți spui este:
‎„O să trec peste asta ‎când se vor revanșa față de mine
‎fiindcă au fost supărați pe mine, ‎m-au înșelat…
‎Nu contează motivul.
‎Consideri că s-au purtat urât cu tine ‎și simțul echității îți ține viața pe loc.
‎VIAȚA TA
‎Timpul trece, nu avem timp ‎pentru astfel de prostii.
‎LABIRINTUL
‎MIȘCAREA ÎNAINTE BLOCATĂ ÎN TRECUT
‎Simt că mi-am petrecut ‎toată viața în Labirint.
‎Ești blocat pe ideea recompensei ‎sau pe percepția inechității.
‎Pierzi ore, zile, luni, ani din viață, ‎care nu se mai întorc înapoi.
‎Cum putea ea să iasă din Labirint?
‎Să-ți explic. ‎Un om obișnuit vrea să fie răsplătit.
‎Vrea să fie totul echitabil, ‎să fie echilibrat.
‎Nu obții nimic de la el.
‎Ca să simți că ai fost răsplătit,
‎că lucrurile sunt iar în echilibru,
‎trebuie să fii satisfăcut de exercițiu.
‎Se numește ‎Iubire activă.
‎IUBIRE ACTIVĂ
‎Închide ochii
‎și imaginează-ți că ești înconjurat ‎de un univers făcut numai din iubire.
‎Știu că pare absurd, dar taci dracului! ‎Fă ce îți spun eu!
‎Lasă prejudecățile, vezi ce se întâmplă!
‎Încerc să definesc.
‎E doar… E o lume care e ‎foarte încărcată cu o energie a iubirii.
‎Simte cu atragi toată iubirea universului
‎și ușor, dar cu fermitate, ‎bag-o pe toată în inima ta!
‎În acel moment, ‎vei fi marele lider al iubirii
‎din tot universul.
‎Încearcă să vezi persoana ‎pe care ești supărat,
‎pe care o urăști și o disprețuiești, ‎și trimite iubirea concentrată în tine
‎spre acea persoană.
‎Nu păstra nimic pentru tine, ‎trimite-o pe toată!
‎Simți… nu doar vezi.
‎Simți cum intră iubirea ta în corpul ‎acelei persoane. E foarte important.
‎Preț de o clipă, vă contopiți.
‎În acel moment, îți spui: ‎„Dacă mă pot contopi cu nemernicul ăsta,
‎mă pot contopi cu oricine.”
‎Ai sentimentul de dibăcie, ‎de măiestrie aproape.
‎Oamenii spun: „Îmi ceri să iubesc ‎un om pe care îl urăsc.”
‎Nu e un mod de a ierta pe cineva. ‎Nu e vorba de cealaltă persoană.
‎E ca să te simți împlinit și să ieși ‎din Labirint. Apoi poți merge mai departe.
‎Vrei să ai dreptate ‎sau vrei să creezi ceva?
‎La asta se rezumă totul.
‎Viața merge mai departe.
‎Dacă vrei să pierzi timpul ‎jucând un joc, o poți face.
‎Dar acele zile și ore nu se mai întorc.
‎Când a mai îmbătrânit, ‎a devenit organizator comunitar
‎și era foarte pricepută.
‎Dacă o întrebai cu ce se ocupă,
‎spunea: „Organizez proteste contra ‎proprietarilor. Așa îmi câștig existența.”
‎Nu se temea de nimeni.
‎Primarul New Yorkului a văzut-o pe mama ‎și a spus: „Stați puțin!
‎Nu începem negocierile ‎până nu pleacă Rosalie Stutz.”
‎Au obligat-o să plece. ‎Era îngrozit când o vedea.
‎A transformat tragedia cu bărbații ‎în superputerea de a nu se teme de ei
‎și de a face mult bine.
‎Așa e.
‎Cum te-a afectat faptul că mama ta ‎ura bărbații și tu erai bărbat?
‎Simt că toată lumea așteaptă răspunsul, ‎dar nu cred că știu răspunsul exact.
‎Sunt sigur de un lucru.
‎Îmi lipsea siguranța de sine ‎în preajma femeilor, evident.
‎Parcă nu exista o cale în ființa mea,
‎care să mă apropie de femei ‎și să mă simt în siguranță.
‎E cel mai bun mod de a mă exprima.
‎Deoarece crezi că mama ta te subestima,
‎nu găseai o cale de a te simți ‎în siguranță în preajma femeilor?
‎Da. Nici măcar nu era ‎pe lista mea de așteptări.
‎Mă făcea să simt ‎că nu am dreptul să fac asta.
‎Am trecut peste asta puțin, dar nu…
‎N-am trecut peste asta emoțional ‎așa cum am trecut comportamental.
‎Crezi că te-a făcut să nu poți avea ‎încredere în femei, în general?
‎Nu… Păi… acum…
‎Nu mai e o problemă acum.
‎Să-ți spun ceva, aș fi un partener ‎mult mai bun acum decât cu ani în urmă.
‎Deși ștacheta e foarte jos.
‎E foarte jos.
‎În ce stadiu ești cu relațiile amoroase?
‎Adică dacă am o relație?
‎Da, ai?
‎Nu am.
‎Ai depășit vreodată zidul ‎ridicat de mama ta
‎și te-ai apropiat de o femeie ‎în modul în care te temeai s-o faci?
‎Aș spune că…
‎da, o dată.
‎Dar, din diverse motive, ‎nu pot intra în detalii.
‎S-a întâmplat de mult? ‎Sau a fost în ultimii ani?
‎Durează cu întreruperi de 40 de ani.
‎Oricât de absurd ar părea.
‎De ce nu poate fi permanent?
‎Voi explica în termeni generali.
‎Are alte probleme de familie care…
‎o îndreaptă într-o direcție radical opusă.
‎Mai e și sănătatea mea.
‎Am…
‎Când m-am îmbolnăvit de Parkinson, ‎efectul asupra mea a fost dublu.
‎E ciudat. Acum abia dacă…
‎- E foarte bine. ‎- Nu mai tremuri deloc.
‎Ai vrea să mă însoțești peste tot? ‎Fiindcă pari să-mi fii de ajutor.
‎Ți-aș da liber… Stai cu mine zilnic, ‎până la 19:00 sau 20:00, apoi ești liber.
‎Nu mă lua cu comedia acum!
‎- Rămâi la subiect! ‎- Mulțumesc.
‎- Știu ce faci. ‎- Mulțumesc.
‎Deci boala și familia ei.
‎Da.
‎Nu știu cum e să ai Parkinson,
‎dar crezi că poate fi un pretext
‎ca să nu iei o decizie ‎care să fie înfiorătoare pe plan afectiv?
‎Da, absolut.
‎Cred că latura mea nesăbuită
‎folosește ceea ce se întâmplă ‎pentru a-mi dovedi ceva.
‎Dar e Partea X ‎care te împiedică să iei decizia.
‎Da.
‎Cred că, în privința relațiilor amoroase, ‎cel mai mult mă tem…
‎Îmi dau seama că singurul mod
‎ca ele să dureze ‎e să fii complet vulnerabil.
‎Da.
‎Oamenii sunt duși cu capul, ‎fug de fericire foarte des.
‎Poate că merită să încerci ‎măcar să te gândești la fericire.
‎Tu ai reușit asta.
‎Nu pot să-ți spun, ‎în ultimele trei minute,
‎de la câte glume a trebuit să mă abțin.
‎Te înțeleg.
‎Sufăr de aceeași boală, ‎evit sentimentele spunând glume.
‎Da.
‎Pot să pun o întrebare la întâmplare? ‎Mă poți trimite la dracu'.
‎Da.
‎Crezi că…
‎o vei suna
‎sau vei privi cu alți ochi acea relație?
‎Așa cred.
‎Vorbești serios sau doar îmi ții isonul?
‎Nu. Adică…
‎Pare o sursă de energie care m-ar ajuta ‎să iau o astfel de decizie.
‎Nu simt altceva decât iubire pentru tine.
‎Vreau doar…
‎Vreau ca tu…
‎să fii fericit.
‎Chiar simt asta.
‎Ceea ce nu e tipic la mine e boala.
‎Acum, că vorbesc despre ea,
‎cred că, în subconștient,
‎asociam o femeie sau o relație ‎cu vindecarea.
‎Dar nu te vindeci de Parkinson.
‎Exact.
‎Dar mulți nu sunt bolnavi ca mine.
‎Eu sunt bolnav de multă vreme.
‎Am crescut în Manhattan. ‎Eram obișnuit să ies în oraș seara.
‎Pe la 21 sau 22 de ani, ‎ieșeam la fiecare doua seri.
‎Era vineri. Mi-am dat întâlnire ‎cu două femei la un bar din centru.
‎Am spus: „Perfect! Ajung într-o oră.”
‎Mă trezisem din somn.
‎M-am culcat la loc.
‎Voiam să mai dorm 20 de minute, ‎apoi să iau un taxi până în centru.
‎M-am trezit luni dimineața.
‎M-am gândit că sunt dat peste cap. ‎Ceva nu era în ordine.
‎Epuizare totală, atât de profundă…
‎Să-ți explic.
‎Dacă trebuia să mă duc la curățătorie, ‎vizavi de casa mea,
‎mă întrebam: „Pot s-o fac sau nu?
‎Am tăria necesară ca s-o fac?”
‎Dar eu nu eram așa, eram un om hiperactiv.
‎Așa că m-am dus la neurolog.
‎Într-o singură consultație, mi-a spus: ‎„Ai stenoză cervicală.
‎Trebuie să te operezi imediat. ‎Și ai Parkinson.”
‎Cum te-ai simțit în ziua aia?
‎Îți arăt cum e Umbra mea reală,
‎când vei vedea ‎cum arată scrisul meu de mână.
‎De ce?
‎Fiindcă e aproape ilizibil.
‎Nici nu mă pot uita la el.
‎Eram foarte priceput cu mâinile.
‎Eram foarte bun la baschet, ‎aveam dexteritate.
‎Acum…
‎Se vede de la sine.
‎Când mă cuprinde teama,
‎încerc să-mi vizualizez Umbra ‎în acel moment.
‎Pare cașectică. Știi ce înseamnă?
‎- Emaciată? ‎- Da.
‎- Așa arată Umbra mea acum.
‎Parcă m-aș dezmembra.
‎Crezi că problemele medicale ‎pot duce la o viață solitară?
‎- Da. ‎- De ce?
‎A fost… ‎O vreme, mi-a fost teamă să ies afară.
‎Te-ai gândit să ai copii?
‎Tot timpul, dar acum e prea târziu.
‎N-aș mai vrea să am un copil acum.
‎De ce nu?
‎Sunt încă slăbit.
‎Dacă e să mă ridic de pe scaun, ‎trebuie să mă gândesc bine.
‎Sunt multe momente
‎în care nu sunt capabil ‎să mă implic în ceva.
‎Nu cred că ar fi o idee bună.
‎E al dracului de nasol.
‎Da.
‎Dar, dacă nu s-ar fi întâmplat așa,
‎n-aș fi obținut ultima informație ‎pe care am dezvoltat-o.
‎De fiecare dată când sunt ‎tras înapoi și distrus,
‎obțin noi informații.
‎Boala Parkinson m-a făcut ‎să prețuiesc enorm timpul.
‎Senzația că am o misiune, ‎că trebuie să fac ceva în lumea asta
‎a devenit tot mai intensă.
‎Dacă nu fac un lucru, încep să-mi zic: ‎„La naiba, mi s-a întâmplat ceva!
‎Ce deprimant!” Îmi îngreunează viața.
‎Apoi încep să-mi plâng de milă. ‎E o mare pierdere de timp.
‎Ajungi vreodată în starea ‎în care îți plângi de milă?
‎Da, tot timpul.
‎Dar ies repede din starea asta.
‎Ca să pregătesc filmul,
‎am început să folosesc schițele tale ‎pentru a ilustra instrumentele
‎și sunt puțin tremurate.
‎Voiam să știu dacă e în ordine ‎pentru tine să le folosesc.
‎E grozav. Folosește-le! ‎Dacă sunt tremurate, e și mai bine.
‎Adevărata premisă a filmului ‎e că nu câștigăm de fiecare dată,
‎nu putem fi perfecți, ‎nu putem controla totul.
‎Dar avem o dorință nestăvilită ‎de a merge înainte.
‎Și asta ne amintește acest fapt.
‎Fiecare fișă are o abordare diferită, ‎dar același scop.
‎Și anume: „Tâmpitule, treci la fapte, ‎oricât de frică ți-ar fi.”
‎ACCEPTARE RADICALĂ
‎Asta îmi amintește de ‎Acceptarea radicală, ‎care e importantă
‎și m-a ajutat să trec prin multe.
‎E foarte corect.
‎Să-ți spune ceva! Fiecare eveniment ‎are ceva din care poți învăța.
‎Când ceva merge prost,
‎oricine poate spune: „Nu e chiar așa ‎de grav. Îmi voi reveni dimineață.”
‎Nu e suficient.
‎Trebuie să-ți formezi reflexul ‎de a scoate untul din ceva.
‎Să scoți untul ‎înseamnă să cauți ceva semnificativ.
‎Să încerci să găsești puterea ‎de a nu te complăcea în negativism
‎și de a te învăța să spui: ‎„Ce trebuie să fac acum?”
‎Trebuie să fac niște flotări.
‎Există ceva destul de rezistent ‎ca să-mi suporte greutatea?
‎- Vrei să faci flotări? ‎- Da. Am înțepenit.
‎Le poți face ‎pe căruciorul pentru trepied, dacă vrei.
‎Ai grijă, Phil!
‎N-am mai făcut-o în fața atâtor oameni.
‎Chiar dacă fac zece… ‎E bun pentru așa ceva.
‎Pot să-l iau acasă?
‎Cele mai scumpe flotări…
‎N-ai voie să-i judeci pe alții. ‎N-ai voie să-ți spui ceva negativ.
‎Nu înseamnă că ești prost ‎sau că nu e ceva negativ.
‎N-ai voie să treci prin asta. ‎Contravine demersului nostru.
‎În al doilea rând, ‎trebuie să găsești ceva care e pozitiv.
‎Le faci perfect.
‎Când faci o sută pe zi, ‎devii mai puternic.
‎- Faci o sută pe zi? ‎- Probabil.
‎Când înțepenesc, ‎nu mă mai mișc cum trebuie.
‎Acum e mai bine, dar, când înțepenesc, ‎nu-mi mai pot mișca picioarele.
‎Dar am descoperit asta.
‎Poate se va duce vestea, ‎dacă nu tăiați partea asta la montaj.
‎Să storci untul din ceva
‎înseamnă nu numai să vrei să faci ceva, ‎ci și să ai încredere în reușită.
‎E ceva valoros aici.
‎Astfel, totul începe să capete sens.
‎Nu ajungi în lumea lucrurilor cu sens ‎prin lucruri mari, ci prin lucruri mici.
‎Mă simt mai bine.
‎- M-am dezmorțit. ‎- Aș face asta pentru mama.
‎Scuze.
‎Trebuie să consideri ‎că toate evenimentele au valoare.
‎Dacă le vezi așa, ajungi într-o zonă ‎cu oportunități numeroase.
‎E tot ce am de zis despre asta.
‎Ai fost la înălțime. A fost uimitor.
‎E printre cele mai bune. E un „hit” Stutz.
‎- E printre cele mai bune. ‎- Am folosit asta aseară.
‎Da? Cum a fost?
‎Am făcut un atac de panică ‎și n-am putut să dorm.
‎Ca să nu mă agit și mai mult
‎fiindcă n-am dormit destul ‎ca să pot munci a doua zi,
‎am aplicat ‎Acceptarea radicală ‎și am putut folosi acel timp
‎ca să găsesc idei noi ‎pentru filmarea de azi.
‎Te-ai descurcat bine.
‎Nu o da în bară acum!
‎Am spus ceva despre Cain și Abel?
‎- Cred că nu. ‎- Ai fost coleg de liceu cu ei?
‎Țin minte… Cred că aveam nouă ani.
‎Nu era ca azi, când poți zbura oricând ‎cu avionul, era mare lucru.
‎Și era… Nu vedeai nimic. ‎Era o zi înnorată.
‎Tata îmi vorbea despre asta și mi-a spus:
‎„Nu te teme, vom urca deasupra norilor ‎și vom vedea soarele.”
‎Nu mi-a venit să cred.
‎Mi-am spus: „Ce nebunie!”
‎Cum poate să fie soarele pe cer,
‎când văd atâția nori și sunt așa de denși?
‎Îmi amintesc momentul precis
‎când a apărut soarele dintre nori ‎și am fost uimit.
‎Parcă modelul universului ‎s-a schimbat, fiindcă…
‎Era important, ‎fiindcă nu mai judecam natura realității
‎după experiențele mele ‎din ultimele cinci minute.
‎Soarele e mereu pe cer. Norii sunt mereu ‎pe cer și blochează soarele.
‎Dacă nu poți trece de nori, ‎crezi că e o zi urâtă.
‎De fapt, crezi că viața e urâtă.
‎PARTEA X ‎NOR NEGRU
‎Fiecare gând din mintea ta ‎îți afectează dispoziția.
‎Fiecare gând din mintea ta ‎va fi pozitiv sau negativ.
‎Fluxul recunoștinței ‎vrea să aleagă gândurile pozitive.
‎FLUXUL RECUNOȘTINȚEI
‎Partea X vrea fluxul negativ, ‎de aceea creează norul deasupra,
‎ca să nu vezi soarele.
‎Uiți că soarele e deasupra.
‎Întrebarea e cum străpungi norul.
‎Răspunsul e „cu recunoștință”.
‎Îți dă senzația sau sentimentul
‎că există mereu ceva pozitiv, ‎chiar dacă nu îl vezi.
‎Dar ai nevoie de un mecanism. ‎Aici intervine instrumentul.
‎Fluxul recunoștinței‎ nu se referă la ‎lucrurile pentru care ești recunoscător.
‎Este procesul de creare a acestor lucruri.
‎Închide ochii!
‎Vreau să spui trei sau cel mult patru ‎lucruri pentru care ești recunoscător.
‎E bine să fie cât mai mărunte,
‎așa te obligă ‎să te concentrezi pe recunoștință.
‎Nu te grăbi, ca să simți recunoștința.
‎Sunt recunoscător pentru nepoții mei.
‎Sunt recunoscător pentru surfing.
‎Sunt recunoscător…
‎pentru câinele meu.
‎Sunt recunoscător pentru tine.
‎Continuă să numești lucruri, ‎dar nu le mai spune cu voce tare.
‎Continuă să creezi fluxul recunoștinței.
‎Bine.
‎Următorul lucru
‎e să simți că creezi un alt gând ‎de recunoștință, dar nu simți.
‎Îl blochezi. Simți doar forța ‎care ar crea un gând de recunoștință.
‎Pe măsură ce devine tot mai puternică, ‎simți că te domină.
‎Acesta e ‎Fluxul recunoștinței. ‎A fost excelent. Ai simțit ceva?
‎Am simțit că totul…
‎încetinește.
‎Am simțit căldură.
‎O senzație de confort.
‎E foarte bine.
‎Important e să nu spui aceleași lucruri ‎pentru care ești recunoscător.
‎Trebuie să fie un act creator.
‎Când faci săpături ‎în căutarea acestor lucruri,
‎acest proces îți va schimba dispoziția.
‎Momentul ideal să folosești fluxul ‎e când gândurile o iau razna.
‎Cel mai rău e să te opui lor.
‎Efectul asupra ta e groaznic.
‎Nu te ajută cu nimic.
‎Recunoștința nu înseamnă doar: ‎„Sunt norocos că m-a ajutat cineva.”
‎Recunoștința e starea în care vrei să fii ‎cât mai des cu putință,
‎fiindcă e starea care te conectează…
‎E starea care trece prin nor.
‎Când ajungi deasupra norului, ‎ești în altă lume.
‎Partea X îți spune că n-ar trebui ‎să fii recunoscător: „Ai fost păcălit.
‎Ești o victimă. N-ai primit destul.
‎De ce ai fi recunoscător pentru ce ai?”
‎Așa vorbește diavolul. ‎E tipic pentru Partea X.
‎Nu discut prea mult cu tine ‎despre Parkinson.
‎Mă întreb în ce măsură e vorba ‎de refuzul de a recunoaște
‎temerile mele față de această boală.
‎Da. Staful meu e să admiți ‎că, probabil, mă subestimezi,
‎fiindcă fac ajustări în fiecare zi ‎și multe din ele sunt utile.
‎Nu știu. Sunt ciudat.
‎E genul de lucru ‎la care nu mă gândesc prea mult.
‎Mă gândesc la viitor,
‎dar cea mai mare teamă a mea ‎e că nu voi face destul înainte să mor.
‎Am atâtea de făcut. Lucrurile despre care ‎am vorbit aici reprezintă în jur de 10%.
‎O părticică.
‎Cred că moartea în sine este…
‎E un subiect complex pentru toți.
‎În ce mă privește, eu…
‎mă tem să nu te pierd pe tine.
‎Nu am mereu gândul în minte,
‎dar tu ești omul ‎la care vin pentru sfaturi
‎și pentru senzația de liniște ‎în căutarea soluțiilor pentru probleme.
‎În același timp…
‎singura dată când am avut ‎o experiență cu moartea,
‎tu ai fost cel care m-a ajutat ‎să trec prin ea.
‎Te referi la fratele tău?
‎Da. Când a murit pe neașteptate ‎acum câțiva ani…
‎Înainte să fac acest film, ‎n-am știut că ai pierdut și tu un frate.
‎Mi-ai povestit unde ai fost în acea zi.
‎- Da. ‎- Știai locul în care fuseseși.
‎Ai fost la școală în ziua aceea.
‎Îmi petrec o mare parte din viață ‎evitând să mă gândesc la acea zi.
‎Am fost la tine, la cabinet, ‎în acea dimineață.
‎A fost cea mai intensă zi din viața mea.
‎A fost cel mai puternic șoc din viața mea.
‎Țin minte că, în acea zi, ai spus: ‎„Dă-mi telefonul tău!”
‎Și mi-ai făcut o poză.
‎Mă întrebam de ce ai făcut-o.
‎Se întâmplă rar în viață ‎să ai ocazia să înregistrezi ceva
‎în cel mai important moment.
‎Apoi revii asupra lui. Poate a trecut ‎o săptămână sau un an, nu contează.
‎Ai… un interval de timp.
‎În acel interval,
‎ai experimentat ‎forțele vindecării, ale însănătoșirii.
‎Nu m-am mai uitat la poza asta
‎de patru ani.
‎Dar am printat-o, fiindcă am vrut ‎să ți-o arăt și să mă uit la ea.
‎- Nu te-ai uitat la ea de patru ani? ‎- Nu.
‎Într-un sens bun…
‎par să nu mai am nimic fals.
‎- Am o seninătate stranie pe chip. ‎- Așa e.
‎E tare bizar.
‎Poate pentru că am desființat…
‎tot ce nu conta.
‎Ai desființat tot ce credeai ‎că îți trebuie, dar nu-ți trebuia.
‎E poza cuiva care a trecut printr-un iad
‎și a ajuns pe partea cealaltă, ‎iar acum e bine
‎într-un mod nedramatic, care îmi place.
‎E o poză a victoriei, chiar dacă nu pare.
‎PROCESAREA PIERDERII
‎Procesarea pierderii‎ e un instrument ‎care îți permite să accepți o pierdere.
‎Mulți nu știu cum s-o facă.
‎Nu numai că suportă greu o pierdere ‎și cad în depresie,
‎dar, înainte de pierdere, ‎se tem să nu piardă pe cineva.
‎Scopul acestui instrument ‎e să obții puterea de detașare.
‎Înseamnă că pot alerga după ceva, ‎dar nu vreau să-l am.
‎Dar tot alerg după acel ceva cu hotărâre. ‎Totuși, sunt și dispus să pierd.
‎Vreau să alegi un lucru ‎de care ai ajuns să fii prea atașat.
‎Poate fi un om, o slujbă, ceva mărunt. ‎Nu contează.
‎Dar ceva la care nu dorești să renunți.
‎Te temi că, dacă ai renunța la el, ‎se va întâmpla ceva groaznic.
‎Ai așa ceva?
‎Bine.
‎Imaginează-ți ‎că strângi în mână acel lucru.
‎Dacă nu e ceva material, nu contează. ‎Imaginează-ți că-l strângi în mână,
‎așa cum te ții strâns ‎de o creangă în copac.
‎E înfiorător, te temi să-i dai drumul.
‎Dar îi dai drumul, oricum.
‎Când îi dai drumul, începi să cazi.
‎Nu e o senzație neplăcută.
‎Spre surprinderea ta, căderea e lentă.
‎Dar cazi spre sol.
‎Îți spui: „Sunt pregătit să pierd totul.”
‎Și trebuie s-o spui în gând.
‎E bine să simți intenția ‎din spatele vorbelor.
‎În clipa în care o spui,
‎atingi suprafața soarelui ‎care era sub tine
‎și corpul tău arde.
‎În acea clipă, ai pierdut totul,
‎pentru că instrumentul posesiei ‎e corpul tău.
‎Dacă e ars corpul tău, ‎rămâi o rază de soare
‎printre alte raze de soare.
‎Radiezi în toate direcțiile
‎și ceea ce radiezi e o senzație ‎de iubire, de dăruire, de flux.
‎Apoi privești în jur
‎și nu vezi în jurul tău ‎decât un număr infinit de sori,
‎la fel ca acela în care te afli tu, ‎și toți radiază.
‎Apoi auzi sorii spunând la unison:
‎„Suntem peste tot.”
‎Această lume e o lume a sorilor.
‎Nu poți decât să dăruiești. Nu poți lua.
‎Nu poți să apuci sau să reții nimic. ‎E imposibil.
‎Acum poți deschide ochii.
‎Cum te simți?
‎Excelent.
‎- Nu mai ai nimic de spus? ‎- Ba da.
‎Mă pricep foarte bine să nu mă atașez
‎de un serviciu, de o identitate, ‎de o dispută cu cineva.
‎Pot să folosesc instrumente în acest scop.
‎Când vine vorba de relații amoroase
‎sau de o rudă pe care o iubesc,
‎ideea de a le pierde
‎mi-e greu s-o accept.
‎Gândește-te la asta astfel! ‎Nu încerci să te detașezi.
‎Încerci să ajungi la detașare
‎de câte ori te temi că vei pierde ceva.
‎Mulți oameni n-au fost detașați ‎nicio clipă din viața lor.
‎Chiar și faptul că pot tinde spre asta ‎le e de ajutor.
‎Dacă ești om, nu e posibil. ‎N-ar fi bine dacă ai fi complet detașat.
‎Are logică.
‎Scopul nu e să devii complet detașat.
‎Ci e efortul de a face ca pierderea ‎unui om, a unui loc, a unui lucru
‎să nu-ți acapareze existența ‎și sentimentul de plenitudine.
‎Corect.
‎Nu vreau să rămână nimic în umbră,
‎fiindcă nu vreau să devină ‎ceva ce mă consumă din interior.
‎Chiar și temerile, când le exprimi,
‎sau durerea, când o exprimi, ‎te eliberează în multe privințe.
‎Folosesc ‎Procesarea pierderii ‎și chiar mă ajută.
‎Aș vrea să fiu călugăr și să spun: ‎„Cu aceste instrumente se dizolvă tot.”
‎Dar tot sufăr în fiecare zi.
‎- Înțelegi? ‎- Da.
‎Încă mi-e doar de fratele meu.
‎Îți va fi dor multă vreme.
‎Dă-mi voie să-ți explic.
‎Moartea nu e o stare permanentă.
‎Nu-i nimic dacă ți-e teamă de moarte,
‎atâta vreme cât simți ceva după moarte.
‎E vorba de renaștere.
‎Ideea e că renașterea e posibilă ‎din ce e mai rău,
‎din scursurile lumii, ‎din resturile experienței,
‎din care poți face ceva să renască ciclic.
‎E modul omului de a se apropia ‎cel mai mult de Dumnezeu.
‎Înțeleg. E o realitate, ‎viața merge mai departe.
‎Dar, pe listă, sunt puține persoane ‎pe care nu vreau să le pierd.
‎Nu vreau să te pierd nici pe tine.
‎Ce pot să fac?
‎Ar trebui să ne căsătorim.
‎Vreau un contract prenupțial.
‎- Am găsit o parte… ‎- Ce tare!
‎Da…
‎Realizarea acestui film ‎mă ajută să înțeleg, printre altele,
‎că obișnuiam să cred ‎că oamenii pe care îi stimez
‎sunt scutiți ‎de problemele pe care le am eu.
‎Scuză-mă!
‎Înțeleg.
‎E absurd, știu. Chiar e absurd, nu e…
‎- Râzi pentru că e absurd. ‎- Da.
‎Și cred că e bine că oamenii să vadă
‎că ești un om ‎care a creat aceste lucruri pentru mine.
‎Cred că e important ‎că oamenii pe care îi respectăm
‎nu sunt scutiți de problemele ‎cu care ne confruntăm noi.
‎Tu încă te lupți să fii un om
‎ca toți ceilalți.
‎Problema e ‎că nu ești scutit niciodată de suferință,
‎de incertitudine ‎sau de muncă neîntreruptă.
‎Cred că e frumos ‎să-ți vezi vulnerabilitatea.
‎Asta demonstrează că nu există ‎vreun om care să înțeleagă totul.
‎Da.
‎Acesta e secretul vieții.
‎- În opinia mea. ‎- Care anume?
‎Să accepți că nu o să înțelegi totul ‎niciodată. Nimeni nu va înțelege.
‎Fericirea depinde ‎de acceptarea acestei idei
‎și de atitudinea ta față de ea.
‎Mai întâi, trebuie s-o accepți, ‎căci, dacă nu o accepți,
‎îți va rămâne în minte ceva ‎peste care eu pot trece,
‎pot evita sau pot elimina, dar tu nu poți.
‎E un moment important acum.
‎Puteți rămâne exact așa, ‎iar eu plec acasă să mă culc?
‎Când mă întorc mâine-dimineață, ‎vreau să vă găsesc…
‎- Ar fi rezonabil? ‎- Da.
‎Ești obosit.
‎- Da, sunt cam obosit. ‎- Du-te și întinde-te!
‎Ce vezi când închizi ochii?
‎Văd un ocean.
‎Și o plajă frumoasă, iar valurile sunt…
‎Nu sunt valuri mari, sunt perfecte.
‎Valurile trec peste corpul meu.
‎Apa e caldă sau rece?
‎Caldă.
‎Știi ce a spus mama când a fost ‎internat fratele meu în spital?
‎A spus: „Era un copilaș ‎când a intrat în spital.” Avea trei ani.
‎„Dar, trei luni mai târziu…” ‎Cred că a murit trei luni mai târziu.
‎„…era matur.”
‎Deci ceva… Se transformase.
‎Mă simțeam trist, dar…
‎simțeam și admirație.
‎- Îl vezi acum? ‎- Poftim?
‎Îl vezi acum?
‎Da, nu e tocmai…
‎Intuiesc că e fratele meu, ‎dar el pare să fie…
‎Pare să fie de vârsta ta.
‎Spune…
‎că nu m-a avertizat din timp ‎în privința morții lui.
‎Spune…
‎Spune că nu l-a deranjat prea mult. ‎Știa că va muri.
‎Nu știu cum ar fi putut
‎să-mi spună.
‎Poate. Nu știu…
‎Știu că e imposibil, ‎dar jur că am senzația
‎că zbor.
‎Cum e?
‎Grozav.
‎Pot să mă ridic?
‎Zbori prin aer?
‎Sper să înceteze când picioarele mele…
‎Ai asigurare pentru asta?
‎- Vrei să te ridici? ‎- Da.
‎Ridică-te! Desigur.
‎E o cameră frumoasă.
‎În fiecare zi, e o mare provocare ‎să mă dau jos din pat.
‎Poate e doar o încercare ‎de a dobândi controlul asupra mea sau…
‎Nu sunt sigur. De ce?
‎Am multe motive.
‎- Să-ți aducă cineva medicamentul? ‎- Da.
‎Îmi place fundalul așa cum e.
‎Fiindcă mulți au vise
‎în care descoperă un alt dormitor în casă
‎sau descoperă uneori un lucru imens.
‎Asta înseamnă că, în lumea viselor, ‎devii mai conștient.
‎Viziunea ta asupra universului se extinde.
‎Deci oamenii visează că, în casa lor, ‎ e o cameră care nu există
‎și înseamnă că mintea lor se extinde?
‎Da.
‎E absurd.
‎…nu-și va reveni. ‎Am spus: „Fă ce dracu' îți spun!
‎Fă exact ce-ți spun! ‎Îți garantez că o să te simți mai bine.”
‎Stai, am o idee!
‎Spune!
‎Fiindcă am filmat partea de început,
‎partea asta ar putea fi finalul,
‎dacă spunem de ce am făcut filmul, ‎după toate prin câte am trecut.
‎E bine.
‎Încearcă… Foarte repede.
‎Încearcă să spui începutul, ‎apoi spune finalul imediat.
‎Fac acest film
‎fiindcă vreau ca instrumentele ‎pe care le-am dobândit la terapie
‎să ajungă la cât mai mulți oameni ‎prin acest film.
‎Am făcut acest film
‎fiindcă îl iubesc pe Phil.
‎Fiindcă iubesc viața pe care o am ‎datorită instrumentelor.
‎Nu contează ce cred oamenii despre film.
‎Contează doar că l-am terminat.
‎Împreună.
‎Mă simt mai apropiat de tine acum ‎decât la început
‎și cred că e un semn bun.
‎E un mare noroc pentru mine, la 74 de ani.
‎Te iubesc.
‎Și eu te iubesc.
‎Încă îmi doresc ‎să nu-ți mai verși amarul în fața mea.
‎ÎN MEMORIA FRAȚILOR NOȘTRI
‎Când am filmat cu luni în urmă,
‎ai menționat o relație cu întreruperi, ‎de lungă durată.
‎Apoi ai menționat în treacăt, ‎la telefon,
‎că ai încercat să comunici cu persoana
‎și aș vrea să te întreb despre asta, ‎numai dacă vrei să vorbești.
‎E uimitor.
‎Ea e persoana cea mai apropiată.
‎Când eram mai tineri, ‎nu voiam să avem o relație,
‎în special eu.
‎Nu îmi doream să meargă relația.
‎Acum îmi doresc.
‎- Ai vorbit cu ea după discuția noastră? ‎- Da. Mi-a fost de ajutor.
‎- Discuția m-a făcut să-mi fie jenă. ‎- În ce privință?
‎Făceam ceva fără implicare totală,
‎adică pe jumătate.
‎Deci mi-a fost de ajutor.
‎Cine se teme mai mult ‎dintre voi doi de o relație adevărată?
‎Tu sau ea?
‎Eu, sută la sută.
‎Crezi că ești în stare ‎să dărâmi niște ziduri
‎și să lași deoparte unele temeri
‎sau vrei s-o faci?
‎- O voi face, da. ‎- Care speri să fie rezultatul?
‎Sper să meargă relația.
‎Acesta ar fi rezultatul sperat.
‎Subtitrarea: Simona Pascu