Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Vad händer, Stutz? -Hej, Jonah.
Okej, underhåll mig.
Det är vad du brukar säga när jag sätter mig.
Jag säger det till alla.
När vi har ett terapisamtal som inte spelas in till en film.
Den andra saken du säger som alltid får mig att skratta är:
"Dumpa inte din skit på mig."
Du har dumpat den på mig i flera år. Jag är trött.
Då var vi här.
Varför tror du att jag gör den här filmen?
På grund av mina idéer.
Jag tror att mina idéer har påverkat dig
och att du vill att andra ska komma i kontakt med dem.
Och kanske…
Det kanske är ett försök att få kontroll över mig eller…
Jag vet inte. Varför?
Jag har bestämt mig för att göra filmen för att jag vill presentera dina verktyg,
och dina läror, min terapeut Phil Stutz läror,
så att folk kan få tillgång till dem
och använda dem för att förbättra sina liv.
Jag tänkte att vi skulle filma ett samtal
och gå igenom några av verktygen som har varit till störst hjälp för mig.
Det låter bra.
Jag vill även göra det på ett sätt som hedrar livet
av nån jag bryr mig om och respekterar.
Okej.
Men kan du vara rolig ibland? Bara…
Vad är den första frågan du ställer en patient?
Det första är: "Vad är du ute efter? Varför är du här?"
Många terapeuter skulle säga:
"Inkräkta inte på patientens process. De kommer på svaren när de är redo."
Det suger. Det är oacceptabelt.
När jag började med psykiatri var modellen:
"Jag är neutral. Jag ser bara på. Det är inte min strid."
Det var en långsam process, och det var mycket lidande.
Min reaktion skulle vara:
"Dra åt helvete. Skämtar du?"
Om nån har depression och är rädd att de inte ska tillfriskna, säger jag:
"Gör det jag säger åt dig att göra.
Jag lovar att du kommer att må bättre. Jag står för det."
Efter att jag kom in på ditt kontor, satte vi oss ner och du sa:
"Så här måste du göra."
Du gav mig en åtgärd, ett verktyg.
Ja, det är nödvändigt.
Jag vill påskynda det.
Inte bota nån på en vecka, det är omöjligt.
Men jag vill att de ska känna av en förändring,
en utveckling.
Det ger dem hopp. De tänker: "Fan, det är möjligt."
Så vad är verktygen?
Ett verktyg kan förändra ens tillstånd, ens inre tillstånd, omedelbart, i realtid.
Det tar en obehaglig upplevelse och gör den till en möjlighet.
Verktyg förändrar ens humör
och inger en känsla av hopp att det inte alltid ska vara ens humör.
Det stämmer.
Det är i princip en visualiseringsövning i realtid,
nåt man gör i huvudet i stunden.
Så i den bemärkelsen är jag en lärare.
Jag lär personen hur de ska använda det och när de ska använda det.
Alla dina patienter, inklusive mig själv, har anteckningskort.
De består av teckningar över verktygen som vi sen tar med oss hem.
Jag tänker i visuella termer.
Så jag började rita kort åt mig själv, men de hjälpte verkligen patienterna.
Korten gör stora idéer till enkla bilder.
Det är ett sätt att kommunicera med patienten
som jag kände var mäktigare än att använda ord.
Så fort de plockar fram kortet uppstår ett band mellan oss.
Vi har en unik personlig relation.
Så pass att du låter mig göra en film om dig.
Det är nåt jag aldrig har upplevt inom terapi.
Mitt liv har blivit avsevärt bättre efter att ha jobbat med dig.
Det funkade för mig, så det kanske funkar för andra.
Ja, dags för medicin.
-Dags för vad? -Dags att ta din medicin.
-Tack. -Ditt larm ringde.
Helvete.
Vill du ta Parkinsons-droger med mig?
Jag slutade med det för flera år sen.
När jag var ung, när jag tog droger…
Om du hade sagt: "Om 50 år kommer du att ta en massa medicin…"
Så det är medicin för Parkinsons?
Ja.
Den största grejen med Parkinsons, och det finns nåt bra med det,
är att man måste planera mycket i förväg.
När jag kliver upp ur sängen…
Jag måste förvrida kroppen för att ta mig upp.
Det svåraste för mig är att ta mig upp ur sängen.
-Men av väldigt olika skäl. -Av olika… Ja.
Ja.
Innan jag mötte dig var min erfarenhet av terapi traditionell.
Jag brukade prata och personen säga: "Hur känns det?"
Eller: "Intressant."
De höll mig på avstånd.
Jag tänkte på hur man, i traditionell terapi,
betalar en person och sparar alla sina problem åt dem,
och de bara lyssnar.
Och ens vänner, som är idioter…
…ger en råd.
-Ja. -Oönskat.
-Ja. -Man vill bara att ens vänner ska lyssna.
Och man vill att ens terapeut ska ge en råd.
Grejen med terapeuter är inte att de inte vill hjälpa till.
Så är det inte.
Men jag har alltid känt att nåt saknas.
Så ett verktyg är en bro
mellan vad problemet är och orsaken till problemet är
till att få nån sorts kontroll över symptomen.
Allt har med möjlighet att göra, och inte nån skitdefinition av möjlighet.
Möjlighet innebär att man känner sig själv reagera annorlunda.
Det låter…
Vad heter det? Banalt. Men det är sant.
En av de första sakerna jag fick jobba på var min livskraft.
Det kan förändra ens liv omedelbart
och är nåt jag tror alla kan klamra sig fast vid.
Det var det första steget för mig mot att må bättre.
Ja, det stämmer. Så här brukar det gå till:
En kille är deprimerad. Han kommer in och säger:
"Jag vet att jag har dåliga vanor, är odisciplinerad och lat.
Men om bara jag visste vad jag borde göra,
vad min uppgift i livet var, skulle jag vara som skjuten ur en kanon.
Men jag vet inte vad jag borde göra, så tänkte vara lat och inte göra nåt."
Sen kommer depressionen.
Det finns en sak som kommer att beröra dig,
och alla andra som saknar vägledning eller inte vet vad de borde göra härnäst.
Svaret är att man alltid kan jobba på sin livskraft.
LIVSKRAFT
Det enda sättet att ta reda på vad man borde göra och vem man är,
är genom att aktivera sin livskraft.
För livskraften är den enda delen som kan vägleda en när man är vilse.
Se det som en pyramid… Det finns tre nivåer av livskraften.
Den lägsta nivån är relationen till sin fysiska kropp.
Den andra nivån är relationen till andra människor.
Och den högsta nivån är relationen till sig själv.
Den lägsta nivån är relationen tills sin fysiska kropp.
Man måste få kroppen att funka bättre, och det funkar alltid.
Det vanligaste är att de inte tränar.
Diet är en annan sak, samt sömn.
Hur stor andel av det får en att må bättre till en början?
I början är det nog 85 %.
Den är väldigt hög.
Hur jävla galet är inte det?
När jag var liten la man fram träning och diet och sa:
"Det är nåt fel med ditt utseende."
Ingen nämnde nånsin träning eller diet i fråga om psykisk hälsa.
Jag önskar att det lades fram på ett annat sätt.
Ja.
Det skapade många problem för mig,
inklusive problem med min mamma.
Min attityd gentemot henne var:
"Fan ta dig. Jag vill inte. Du säger att det är nåt fel på mig."
Förklara det.
Jag tänker inte gå in på det, för den här filmen handlar om dig.
Ju mer du utvecklar det,
desto enklare är det för mig att ta chanser.
Har du nånsin tänkt på det?
Jag skulle säga att du borde göra en film om mig,
istället för tvärtom.
Ja, den var bra.
Okej, det var den första nivån.
Nästa är relationen till andra människor.
När folk blir deprimerade avslutar de inte sina relationer.
Det är som ett skepp som försvinner över horisonten.
De börjar dras tillbaka, bort från sitt liv,
och relationer är som…
Du vet när man klättrar och slår in ringbultar?
Det är som ett handtag.
Så relationer är som handtag som drar en tillbaka till sitt liv.
Nyckeln är att man måste ta initiativ.
Om man väntar på andra förstår man inte det.
Man kan bjuda ut nån man inte tycker är intressant.
Det kommer fortfarande att påverka en på ett positivt sätt.
Den personen representerar hela den mänskliga rasen.
Och det högsta lagret är relationen till en själv.
Man måste bygga en relation med sitt undermedvetna,
för ingen vet vad som finns i det om de inte aktiverar det.
Ett trick är att skriva.
Det är nåt magiskt.
Man stärker sin relation till sig själv genom att skriva.
Vissa säger: "Skriva vad?
Jag är inte intressant. Jag är ingen författare."
Om man börjar skriva, är texten som en spegel.
Den reflekterar vad som pågår i ens undermedvetna.
Saker kommer fram om man skriver som i en journal,
saker man inte visste att man visste.
Det är livskraftens tre nivåer.
Om du är vilse, försök inte lista ut det.
Släpp det, och jobba på din livskraft först.
Det handlar om passion.
Man ökar sin livskraft
för att ta reda på vad man verkligen brinner för.
Steg ett handlar om att knyta an till sin egen livskraft.
Vem som helst kan göra det.
Så om jag följer den pyramiden kommer allt annat att falla på plats?
Ja, det kommer det.
Hur kom du på det här?
Jag hade en handledare… Jag var väldigt ung.
Jag hade ingen egen klinik än.
Jag pratade med folk om vad som hade hänt 30 år tidigare,
om orsaken till deras problem.
De gick ut som de kom in – de mådde skit och kände sig hjälplösa.
Jag sa:
"Finns det nåt vi kan göra så att de mår bättre,
så att de känner nåt snabbare?"
Och killen sa:
"Våga inte."
Det var nån som inte förstod sig på människans livsvillkor.
Jag sa: "Vi måste göra nåt i stunden."
Man behöver inte lösa det på en gång,
men man måste ge nån känslan av att de kan förändras.
Jag ville inte att folk skulle gå ut tomhänta.
Oroade du dig nånsin för att du skulle ge dem fel åtgärd?
Nej.
I mitt område, som jag alltid säger…
Jag är bara en vanlig person, det enda anmärkningsvärda är det här:
Jag fokuserar på dig och stänger ute allt annat.
Folk har delat sina problem med mig ända sen jag var liten.
Jag var tio år, och en vuxen man kunde komma fram.
Jag kände inte ens de flesta. De lättade bara på hjärtat.
Vem vet var det kommer från.
Jag bodde i Bronx tills jag var fem. Sen flyttade vi till Manhattan.
Var på Manhattan?
Försa bodde vi på 78th och Broadway, 215 West 78th Street.
Vi var vanliga medelklassmänniskor.
Min pappa var väldigt snäll.
Han var högljudd och hade starka åsikter.
Han älskade att underhålla.
Om han fick bestämma skulle han ha haft besök varje kväll.
Och hon hatade det.
Mamma sa –
en vacker solig dag i Bronx när en biljon ungar lekte på gatan –
att hennes favoritsyssla var att sitta inne och läsa.
Hon brukade säga:
"Lämna mig i fred.
Jag vill tappa bort mig i den här boken, för livet är för smärtsamt.
Jag vill inte ta itu med livet, utan med den här boken."
Så de här två människorna… De hade stora problem.
Vilken tidsperiod, 50-talet?
Ja, det var nog 1956.
Han… När dog han?
Vad hette din bror, han som gick bort?
Han hette Eddie.
De visste direkt.
Det var en viss sorts tumör som resulterar i ett specifikt utslag.
Flera år senare sa läkaren
att han visste vad det var så fort han kom in i rummet.
Men mina föräldrar berättade inte. Det var ett misstag.
Hur gammal var du när han dog? Var du nio?
Ja.
Och han var tre?
Ja.
Jag brukade gå in på toaletten och sätta upp en fot på toalettstolen,
som om jag var en medeltida riddare eller nåt.
Jag brukade säga till Gud:
"Jag tror på dig om du låter honom leva. Om inte gör jag inte det."
Jag var tvungen att ta mig igenom det.
Jag försöker gå förbi den byggnaden när jag är i New York.
Jag brukar stå på platsen vi stod på när pappa kom fram till oss.
Mamma hoppade ut ur taxin, gick raka vägen in och tog hissen upp.
Hon tittade inte ens på oss.
Jag frågade mamma: "Får jag gå tillbaka till skolan?"
Hon sa: "Ja, du får göra vad du vill."
Och det gjorde jag.
Det var en del av mitt förnekande.
Alla rörde sig snabbt för att förneka vad som hände.
Alla vägrade erkänna vad som pågick.
Det var Del X.
Del X fanns i mitt sinne innan jag förstod mig på nåt av det här.
DEL X
Del X är en sån stor del av att förstå hur verktygen funkar,
så jag ville prata om det.
När man stöter på motgångar är det en möjlighet att…
Då står man öga mot öga med Del X.
Del X är den kritiska delen av en själv, den antisociala delen.
Det är en osynlig kraft
som vill hindra en från att förändras och växa.
Den vill blockera ens utveckling.
Den vill blockera ens potential.
Den vill sabba ditt liv.
Så Del X skulle vara skurken i historien om att vara en person.
Och verktygen är vad hjälten kan använda för att bekämpa skurken.
Ja, Del X är omöjlighetens röst.
Vad du än måste göra – den kommer att säga att det är omöjligt.
"Ge upp."
Den ger en specifik akt om vem man är, vad man är kapabel till.
Den skapar en djup rädsla hos människor.
Vad säger din Del X dig?
Den får mig att känna att jag slösar bort tid.
Den säger att jag har hittat på det här…
Det är bra och jag är självsäker.
…men det kommer aldrig att sippra in i kulturen.
Hur blir man av med sin Del X?
Det går inte.
Man kan besegra honom tillfälligt, men han kommer alltid tillbaka.
Det finns tre aspekter av verkligheten ingen kan undvika:
Smärta…
…ovisshet…
…och ihärdigt arbete.
Det är saker man måste leva med, oavsett vad.
Om det funkade så, om man kunde driva bort Del X,
skulle man inte utvecklas vidare.
Så om det här är en historia behöver huvudkaraktären Del X,
för om man inte behöver besegra skurken finns det ingen historia.
Det finns ingen utveckling, ingen förändring, inget mod…
Vi behöver det negativa med Del X för att vi ska växa.
Det stämmer.
Man kan fortfarande jobba hårt mot eller lyckas med ett mål.
Men om man vill vara lycklig… För det gör en inte lycklig.
Processen kommer att göra en lycklig.
Man måste lära sig att älska processen av att hantera de tre sakerna.
Det är där verktygen kommer in i bilden.
När den dyker upp kan man identifiera den
och använda ett verktyg för att upphäva den.
SMÄRTA - OVISSHET - ARBETE VERKTYG
Om man kan lära nån att göra det kan man förändra deras liv.
För den högsta formen av kreativt uttryck
är att kunna skapa nåt nytt i motgång.
Ju värre motgång, desto större möjlighet.
Att få veta att han hade dött var… Det var som att upptäcka en ny värld.
Jag sa: "Kan det hända mig? Jag är bara ett barn."
Det var den största inverkan på mig, förutom att mina föräldrar bröt ihop.
De fungerade inte som föräldrar, känslomässigt sett.
De kunde inte göra det.
Kan du…?
Kan du klandra dem?
Nej, jag har aldrig klandrat dem för det.
Tack gode Gud.
Ja.
Det förändrade hela mitt liv. Allt hade dubbel innebörd.
Om jag var ute och behövde komma hem till middagen…
Om jag var…
Om jag var en minut sen blev de galna.
Barndomen var över.
Allt var på allvar. Man ville inte klanta sig.
Hans död blev en stor vikt jag fick bära runt på,
men ingen erkände att vikten var där.
JA, DET GÖR JAG PHILIP
Jag glömmer det aldrig. Min vän var illa skadad.
Jag besökte honom på sjukhuset med pappa.
På vägen ut vänder sig pappa om och säger: "Det är det enda yrket."
Han menade: "Om du inte blir läkare, är du persona non grata. Jag älskar dig.
Men om du inte blir läkare kommer jag aldrig att respektera dig."
Både han och mamma var ateister, så de hade inget att falla tillbaka på.
Det var en kamp mot döden, och om jag inte deltog i striden,
skulle hela familjen falla samman.
Så du hade ett ansvar att lugna deras nerver och ångest.
Du blev deras terapeut.
Det stämmer.
Så de hade inget i fråga om…
Tro?
I fråga om vad som skulle stödja dem i att ha tro.
De hade en sak som kunde leda till tro,
och det var jag.
Det går i arv.
Jag gjorde mitt bästa.
Jag var ett totalt misslyckande.
Men jag gjorde en sak:
Jag blev läkare.
Så…
Så det ledde åtminstone till nåt konstruktivt.
Att ta emot patienter var som ett skämt.
Det var bara en annan plats. Jag hade gjort det så mycket.
Jag var inte dålig på det, inte ens när jag var 12.
Ja.
Ska vi fortsätta de här samtalen där jag är patienten?
Det vore trevligt om du svarade på flera frågor.
Det vore trevligt om du svarade på ens en av dem.
Vi pratade om min bror. Kan vi prata om din?
Det måste ha väckt nåt inom dig.
Tja…
Nej, jag… Vi ska inte gå in på det.
Okej.
Vi borde ta en paus. Vad är…? Helvete.
Ja.
Det var fantastiskt.
Jag känner mig helt slut.
Jag sa åt dig att ställa enklare frågor. Det är ditt fel.
Ska jag kommentera på din regi eller ditt skådespeleri?
Spara det till mitt samtal.
TORSDAG
ONDSKA AVSLÖJAR SIG SJÄLV
SKILLNADEN MELLAN DEL X OCH SKUGGAN
HAT OCH MISSFÖRSTÅND
Vad tar sån tid, hördu?
Akta utrustningen.
Ska du också vara med?
Ja. Helvete.
-Hur mår du? -Kul att se dig.
Jag ska börja med att använda ett verktyg. Är det okej?
Ja, absolut.
Okej.
Den här filmen är komplicerad, av många olika skäl.
Du är min terapeut, och om jag hade problem med nåt,
skulle jag fråga dig om det.
Men när den känslan dyker upp
blir jag tveksam och stoppar den,
eftersom den här filmen handlar om dig.
Det känns som om jag måste låtsas som om allt är bra,
även när det inte är det.
Jag…
…har ljugit för dig under våra privata terapisamtal…
…om hur det går med filmen.
Jag har i princip
betalat för att ljuga för dig,
vilket har gjort att jag känner mig alltmer ensam.
Jag försöker få till omfattande idéer.
-Ja. -Och de här…
Och berätta historien om ditt liv, men det känns som om jag har kört fast.
Jag frågar mig själv:
"Var det här en dum jävla idé –
för en patient att göra en film om sin terapeut?"
Jag skrattar åt det.
Men varför gömmer jag mig
bakom perfektion?
Varför gömmer jag mig bakom en fasad istället för att släppa in dig?
Det kändes som det enda alternativet.
Det är det.
Hur kan jag göra en film som handlar om folk som är sårbara
och jobbar på sina problem om jag inte själv är sårbar?
Det känns inte rättvist.
Så om alternativet är att vara rättvis och ärlig,
borde jag erkänna
att vi har filmat i två år.
Vi bär samma kläder varje dag och låtsas att det är ett samtal,
men vi har filmat i flera år.
Och vi sitter framför en greenscreen.
Vi är inte på ditt kontor.
Och jag bär peruk
för att jag ska se ut som för åtta månader sen,
när jag bokstavligen
är snaggad.
Jag…
Jag vet inte.
Det känns konstigt och falskt.
Jag vill låta publiken ta del av filmskaparprocessen
så de inte känner att vi ljuger för dem.
Jag ljuger för dig och för alla andra och säger att det går bra.
Vi kommer nog att kolla på den här scenen
och se sånt vi spelade in för 8 månader och 14 månader sen…
Det är svårt att veta vad som är vad.
Men jag kom fram till sanningen, vilket är att låta dig ta del av det.
Låter det sjukt?
Jag tror att det är ditt enda alternativ.
Om du vill hålla dig till sanningen av vad vi försöker göra
måste du låta dig själv klanta dig.
Om du kunde göra det perfekt, skulle det motsäga allt vi försöker göra.
Så jag är glad att du…
Jag misstänkte det, för vi…
Vi har filmat så många dagar, så jag tänkte:
"Det är den bästa dokumentären nånsin, eller den värsta."
Och det är nog både och.
Men det måste bli intimt så småningom.
När det blir intimt vet man inte vad fan som kommer att hända.
Om jag har tränat dig ordentligt, vet du att det inte är nåt att undvika.
Misslyckandet vore att inte köra på, att inte använda den för att gå djupare.
Drivkraften här är din sårbarhet, utan tvekan.
Om vi är trogna den idén, och du är tillmötesgående,
kan vi inte misslyckas för…
Men filmen handlar om dig.
Nej, inte alls.
Det här är bara ytterligare en sak.
Mitt liv hänger inte på det.
Ditt liv… Ditt liv kanske hänger på det.
Jag retas bara.
Jag vill aggressivt och ärligt prata med dig om två saker:
Min relation till dig
och verktygens kraft.
Så hur gräver jag djupare? Hur…?
Det finns bara ett sätt.
Du.
Om du vill gå vidare…
Du kan inte gå vidare utan att vara sårbar.
Alla behöver hjälp att gå vidare.
Misslyckande, svaghet, sårbarhet är som…
Det är som ett kontaktdon. Det kopplar en till resten av världen.
Du skickar en signal till världen som säger:
"Jag behöver dig. Jag kan inte göra det på egen hand."
Ja, det låter rimligt.
Det vore en bra idé…
Jag kanske borde visa dig en del av filmen
så att vi kan lista ut hur vi ska slutföra den.
Då kan vi göra det tillsammans, om det går bra för dig?
Ja. Jag är rörd.
Jag är även lättad.
Det vore toppen. Det kommer att vara som ett experiment.
Ja. Okej, grymt.
Okej, jag är på.
Jag älskar dig.
Bryt.
Filmade ni?
Varför tror du att jag gör en dokumentär om dig?
På grund av mina idéer.
Jag tror att mina idéer har påverkat dig
och att du vill att andra ska komma i kontakt med dem.
Vill du ta Parkinsons-droger?
Jag slutade med det för flera år sen.
Vi fick bygga en scen av ditt kontor
för att få det att se ut som om vi alltid har varit här.
Det är finare än mitt riktiga kontor.
Ja, Del X. Sen, när man tittar på filmen…
-Som en… -Vi har ingen försäkring för det.
Vi har slitit av plåstret.
Jag har berättat var jag befinner mig, och sanningen bakom det.
Vad gör vi nu?
Vi måste hålla oss på jorden, men samtidigt sikta mot stjärnorna.
Jag vet inte hur vi ska göra både och samtidigt.
Men allt som är äkta och djupgående kräver två personer,
för det är en vibrerande grej.
Två personer kan skapa ett fält.
Ett fält är osynligt, men det är kraften som får saker att ske.
Man ser det i sina privata relationer.
Man ser det i globala evenemang.
Det vi gör här
är att överlämna oss själva till nåt vi inte riktigt kan förstå.
Men vad som än finns där ute, där uppe, vill det ha en koppling till alla.
Skammen och förlägenheten är limmet som håller ihop universum.
Det är i den upplevelsen man tvingas knyta an med nån annan.
Det kommer inte att vara perfekt.
Nåt kanske inte funkar filmiskt eller artistiskt sett,
men i den möjligheten kommer nåt att hända.
Det här är mitt riktiga hår.
Vad? Vad är det?
Man måste säga: "Jag ska göra mitt bästa nu.
När jag kommer till nästa sak gör jag mitt bästa där."
Det låter banalt och ytligt, men det är det inte.
Så ju värre den är, desto bättre lyckades vi?
-Ja. -Toppen.
Är det inte så Hollywood funkar?
Det har jag alltid trott.
Okej, då fortsätter vi.
PÄRLBAND
Om vi har verktygen kan vi vända på saker och ting.
Vi måste fortsätta.
Fortsätt.
Det låter dumt. Är det inte förenklat?
Jo, men vi vill säga: "Jag trär nästa pärla på bandet."
Det är allt, inget annat.
Det kallas pärlbandet.
Det är nog det viktigaste man kan lära sig själv.
Man ritar ett pärlband.
Det är linje, cirkel, linje, cirkel.
Varje cirkel representerar en handling.
Men så här är det:
Varje handling har samma värde.
Det handlar om identitet.
"Vem är jag?
Jag är inte storartad eller usel. Jag vill inte granska mig själv."
Jag granskar bara mig själv i fråga om handlingarna jag utför.
Vid misslyckande, eller stor framgång… Man fortsätter i vilket fall.
Jag är personen som trär nästa pärla på bandet.
Det är allt.
Så att ta sig ur sängen på morgonen är ett pärlband.
Att ta sig ur sängen och göra det man måste den dagen,
utan att sätta ett storhetsvärde på ansträngningen.
De är alla lika stora.
Det fina med dig, även om du är en skitstövel,
är att du aldrig slutar.
Du har det. Du har en förkärlek för ovisshet.
Under vårt första samtal sa du
att äkta självförtroende är att leva i ovisshet.
Ja, och att gå vidare.
Vinnaren är inte den som fattar de bästa besluten eller ser bäst ut.
Vinnaren är den som jobbar på den cykeln.
Den som är villig att ta en risk,
kommer att agera med en viss grad av tro och sen hantera konsekvenserna.
Om konsekvenserna är dåliga måste man jobba på cykeln igen.
Det blir inte bättre.
Så här är det:
Varje cirkel innehåller en mindre, mörkare cirkel.
Den är mycket mindre, och den mörkare cirkeln är en skit,
Det är lustigt på ett sätt, men det innebär att varje ansträngning…
Vi försöker göra den här filmen.
Hur den än blir, kommer den inte att bli perfekt.
Det kommer att förekomma skit.
"Jag vet inte om det är bra eller inte, så jag behöver inte oroa mig för det.
Jag måste oroa mig för att ta mig framåt, att trä nästa pärla på bandet."
Min livsfilosofi har blivit motsatsen till det.
Så istället för en skit i en pärla
är det en pärla runt varje skit.
När nåt dåligt händer tänker jag:
"Det finns mycket att lära och mycket bra med det här."
Fantastiskt. Jag tänker stjäla den.
Då stämmer jag dig.
-Jag älskar dig. Jag bryr mig inte. -Bra, då ses vi i rätten.
Om filmen slutar med en tio år lång stämning…
Det är väldigt intimt. Schyst.
Att möta dig och starta processen…
Jag gjorde det av desperation, för att bli lyckligare.
Det är svårt att säga, men jag hade inget självförtroende.
Ja.
Att ha vuxit upp överviktig…
Det låter inte som om det är en stor grej,
"stackars dig" eller nåt sånt.
Men för mig personligen…
Det sänkte mig verkligen.
Du förklarade idén med Skuggan.
Det är versionen av en själv man vill gömma för världen.
Det var vad jag föreställde mig den dagen, jag när jag var 14.
När jag träffade dig var jag kanske 33 år.
Jag var framgångsrik, var i bra form fysiskt sett…
Allt borde ha gjort den här idén av mig själv obefintlig.
Men du förklarade för mig att det var så här jag såg mig själv,
och att jag förnekade mig själv för att jag skämdes över att det var jag.
Jag trodde inte att folk skulle se det om jag blev framgångsrik.
Men sen blev jag det, och folk sa bara mer av det.
Det sårade.
Jag kände mig fortfarande som den här personen.
Det finns fortfarande inom mig, på ett sätt som kommer till ytan.
Så jag är fortfarande den här värdelösa personen,
men jag jobbar mot, inte bara acceptans, utan…
-Att det är bra att vara den här personen. -Ja.
Men det är fortfarande svårt.
Det kommer alltid att vara svårt.
SKUGGAN
Alla har en Skugga.
Allas Skugga är annorlunda, men samtidigt är de likadana,
för det är delen av dem själva de skäms över.
Först måste man hitta sin Skugga.
Man måste se den för att fokusera på den och veta hur man ska jobba på det.
Man behöver en bild.
Så, blunda.
Visualisera en tid i ditt liv
då du kände dig underlägsen, förlägen, avvisad eller modfälld,
en tid du skäms över.
Det är delen av dig själv du önskar att du inte var.
Men du är den delen, och du kan inte göra dig av med den.
DU
SKUGGA
För mig är det en överviktig 14-årig pojke med acne
som känner sig oönskad.
Vad gör du med den bilden i nuet?
Det är nåt från det förflutna.
Prata med din Skugga. Hur känner han?
Vad tycker han om hur du har behandlat honom?
Se vad han svarar.
LYSSNA PÅ DIN SKUGGA
Han säger:
"Du har förnekat min existens. Du har skämts över min existens."
Fråga vad han tycker om det.
Djupt sårad, arg och upprörd.
Lyssna väldigt noga.
Skuggan kräver uppmärksamhet, men inte från världen.
Han behöver inte en Oscar.
Du är den enda varelsen som betyder nåt för din Skugga.
Jag vill att du frågar din Skugga vad du kan göra
för att gottgöra det faktum att du inte uppmärksammade honom.
Han säger att jag ska inkludera honom i mitt liv,
dela mitt liv med honom och hylla honom.
Och vara stolt.
Så i en social miljö,
i en arbetsmiljö eller i en romantisk miljö,
där man inte erkänner den här personen fast de egentligen är en vacker del av en.
Okej, öppna ögonen.
Det här är ett verktyg som kan förbättra ens relation till sin Skugga.
Det är bra om man är blyg,
om man ska göra en offentlig presentation eller om man ska konfrontera sin partner.
Eller om man ska på dejt,
eller göra nåt med höga insatser eller hög press
där man känner att man måste vara sitt "felfria bästa jag".
Målet är inte att prestera bra.
Vårt mål är att använda verktyget och sen tolerera vad som än händer.
För om jag är nöjd med mitt sanna jag
kommer andras åsikter att påverka mig mycket mindre.
Det handlar inte om hur det ser ut, om det ser bra eller dåligt ut.
Det handlar om processen av att alltid relatera till det.
Om man inte visar honom respekt, eller ger honom uppmärksamhet,
lockar han fram ett destruktivt beteende.
Så det är ett verktyg som får en att må bättre i stunden.
Men det är också en filosofi: "Vart är jag på väg som människa?"
Att vara i synk med Skuggan är en känsla av helhet.
Helhet innebär att jag inte vill ha nåt annat.
"Jag är hel som jag är." Det är befriande.
Hoppsan. Förlåt.
Sparka inte min Skugga.
Bra. Förlåt.
Gjorde han illa dig?
Gjorde den konstiga mannen illa dig?
Jag älskar honom och måste ta hand om honom.
Du får följa med mig hem.
Jag träffade dig för fem år sen, och jag hade inget självförtroende.
-Jag investerade inte i mig själv. -Nej.
Jag visste inte hur jag skulle gilla mig själv.
Jag jobbade bara för att uppnå en sak, vilket är din idé av ögonblicksbilden.
Det stämmer.
Den kallas också illusionens värld.
Det är en klassisk Del X-grej.
Det innebär att man letar efter en perfekt upplevelse.
Det kan vara den perfekta frun,
den perfekta summan pengar, den perfekta filmen…
Det spelar ingen roll. Det existerar inte, vad det än är.
Det är bara en bild i ens huvud. Fundera på det.
Vad är en ögonblicksbild?
Den rör sig inte. Den står still.
Den har inget djup.
Men här har man tagit en ögonblicksbild och paralyserat sig själv med den.
Man fantiserar.
Folk intalar sig själva att nåt magiskt kommer att ske
om de kan nå den perfekta världen.
Men man får inte glömma att det finns tre aspekter av verkligheten.
Smärtan kommer aldrig att försvinna. Ovissheten kommer aldrig att försvinna.
Och man kommer aldrig ifrån behovet av ihärdigt arbete.
Alla måste leva med det, oavsett vad.
Innan jag träffade dig var jag en otroligt osäker grabb.
Jag trodde att framgång och priser skulle befria mig från smärta.
Jag jobbade hårt för att ta mig till den ögonblicksbilden,
och på grund av privilegium och tur
nådde jag den rätt tidigt.
När det inte botade mig
blev jag bortom deprimerad.
Ja.
Samtidigt…
…var medierna brutala i fråga om min vikt.
Det var helt öppet för alla
att gå på min ömma punkt.
Det gjorde mig defensiv.
Jag räknade med att nån skulle säga nåt elakt.
Jag var så arg.
Det hindrade mig från att känna
att jag kunde ta mig förbi min negativa uppfattning om mig själv
och fick mig att skämmas mer.
Det var inte förrän nyligen, när jag mötte dig i 30-årsåldern,
som jag lärde mig att stänga ute det
och bilda min egen uppfattning om mig själv.
Låter det logiskt?
Förstår du?
Här, vänta… Tuggar du på nåt?
Ja.
Vi gör en film, hördu.
Det borde du ha sagt innan du bjöd in mig.
Han äter choklad, för fan. Vill du ta emot några samtal?
Ja, men vi får se hur det här går.
Förlåt, jag kollar mina anteckningar.
Det är bara…
Jag skrev: "Jag satte på din mamma." Stryk det bara.
Det ironiska med det skämtet är att min mamma kommer hit imorgon.
Vi ska ha ett samtal med dig – du, jag och min mamma.
-Lägg av. -Jag skämtar inte ens.
Säg inte att…
Nej, jag tänker berätta.
-Okej. -Hej.
-Hej, hörni. -Den där färgen passar dig.
-Tack. -Vad fin du är.
Tack.
Det här är min mamma, Sharon.
-Jag heter Phil. -Kul att träffas.
Trevligt att träffas.
Ja. Så, jag vet inte.
Jag tänkte på min första erfarenhet med terapi.
Vi var hos en nutritionist.
Vi grälade så mycket att nutritionisten sa…
-Ja. -"Ni borde gå till en terapeut."
Läkaren sa: "Jonah borde gå ner i vikt."
Så du, som mamma, tänkte:
"Fan, jag borde lyssna och ta Jonah till en nutritionist."
Han behövde inte säga det till mig.
Jag tyckte kanske själv att du borde gå ner i vikt.
Jag vill inte gå bakåt i tiden, men ibland måste man göra det.
För min mamma var liten, och det var min syster också.
Jag fick alltid höra:
"Du är stor som din pappa. Du måste gå ner i vikt."
Det gav mig sån ångest
när jag inte såg ut så eller mina barn inte såg ut så.
Istället för att tänka på vad jag gjorde,
gjorde jag det jag trodde var rätt.
Jag försöker inte hoppa på dig eller nåt.
Du såg mig som ett överviktigt barn.
Jag kände det. Läkaren kände det.
Och samhället har sitt eget begrepp om vad som är defekt eller fel.
Så jag tänkte:
"Jag är inte bra.
Jag är dålig.
Jag ser inte rätt ut."
Man måste själv vara personen som försöker rätta det,
oavsett skäl.
Ja.
Det sätter dig i en position där du ses som fientlig.
"Det här är personen som inte…
…accepterar mig."
Det är idén att kvinnofiguren inte accepterar hur man ser ut.
Jag klandrar inte dig.
För jag förstår nu, och jag har förstått ett tag,
hur mycket du kände som jag i din familj.
-Jag vill berätta hur det påverkade mig. -Ja.
För mig är det ibland enklare att ha en konversation på det här sättet…
Tack, Jonah. Jag uppskattar det.
Jag vill säga tack, för du har aldrig förklarat det
som om du kände att en kvinnofigur inte accepterade ditt utseende.
Jag har aldrig tänkt på det så.
Jag försökte bara fixa det
utan att fundera på hur det skulle påverka dig.
Det är inte si eller så.
Det är inte poängen.
Oavsett hur klart det förflutna är…
Frågan är vad som pågår mellan er nu, och vad ni behöver.
-Tänker du nånsin på det? -Ja, ibland.
Kan du dela dina tankar?
-Du kan vara ärlig. -Jag vet. Jag funderar.
Jag vill ha större konsekvens.
Ibland när Jonah kommer till mig,
för jag är hans mamma, när han måste prata med mig…
När han är lycklig är det som om jag är i ingenmansland.
Jag är inte i hans tankar och jag är inte relevant.
Jag gillar att umgås med Jonah.
Jag anser att vi har en riktig relation.
Vi har gått igenom mycket, och vi har en djup relation.
Men ibland blir jag ängslig.
Om jag tror att han inte kommer att gilla det jag säger…
Det är svårt att förklara.
Förklara.
Jag försöker.
Jag undviker att vara mitt sanna jag
för att jag inte vill att han ska se mig på ett visst sätt.
Visste du det?
Det visste jag inte.
Men ibland reagerar jag dåligt
när jag känner att du inte lyssnar eller att du tar all uppmärksamhet.
Jag vet.
Men det är schyst att höra vad jag kan göra bättre,
vad hon behöver för att vår relation ska bli bättre.
För här kommer jag inte att känna mig lika defensiv.
-För att det finns en tredje part? -Ja.
På tal om det – Phil nämnde nåt igår.
Han sa att ni hade varit intima.
-Vill du ta det? -Han skämtar.
Nej, han sa det. Vi har det på film.
Han skulle inte glömma, tro mig.
Där hör du.
-Där hör du. -Helvete.
Det är nog dags att avsluta nu.
-Det är nog dags. -Okej.
En sak bara, innan vi gör det.
Hade du nånsin…?
Inte så här, men hade du nånsin
en så känslomässigt öppen konversation med din mamma?
Nej, inte ens i närheten.
Skulle du ha det om hon var här idag?
Nu? Ja.
Ja.
Min mamma kom från en annan planet.
Hennes pappa var psykopat.
Han brukade komma in och spöa skiten ur sin fru
och den yngsta.
Men han rörde aldrig mamma. Det var den värsta tortyren för henne.
Så när hon var åtta eller nio pratade hon inte med honom alls.
År 1932, på höjden av depressionen, packade han och drog.
Han sa inget. Han sa inte att han skulle dra.
Han stack mitt i natten. Han var borta.
Fyrtio år senare försökte han kontakta mamma,
men mamma var tuff.
Glöm det. Jag tror inte att hon svarade på brevet.
Hon hade en grej med män, av uppenbara skäl.
Varje kväll vid middagen gjorde hon en utläggning om män.
"Män är si och så." Jag kunde inte säga emot henne.
-Och min stackars pappa fick heja på. -Vad brukade han göra?
Han brukade säga: "Hon har rätt.
Män är hemska."
Det slog mig först när jag var 13-14 år. Jag tänkte: "Fan, jag är man."
Hon kunde inte komma över det, ens 50 år senare.
-Nej. -Hon var fast i labyrinten.
Hon var fast i labyrinten i 40-50 år.
LABYRINTEN
Labyrinten inbegriper alltid andra människor.
Det är produkten av Del X, för Del X vill ha rättvisa.
Ett klassiskt exempel
är när nån bara vill tänka på och prata om en annan person.
Man intalar sig själv
att man ska gå vidare när de har gottgjort vad det än är…
Att de är arga på en, otrohet…
Det kvittar vad. Man känner sig illa behandlad.
Jakten på rättvisa sätter livet på paus.
DITT LIV
Tiden är flyktig. Vi har inte tid för sånt skitsnack.
LABYRINTEN
UTVECKLING FAST I DET FÖRFLUTNA
Det känns som om jag har tillbringat hela mitt liv i labyrinten.
Att vara besatt av att inte få gottgörelse i fråga om nåt jag ansåg var orättvist
slösade timmar, dagar, månader, år av mitt liv.
Hur kunde hon ha tagit sig ut ur labyrinten?
De flesta personer vill få gottgörelse.
De vill att allt ska vara rättvist och balanserat.
Det får man inte från dem.
Sättet att få gottgörelse, sättet att skapa balans,
är genom att få tillfredsställelse från själva övningen.
Det kallas aktiv kärlek.
AKTIV KÄRLEK
Blunda och föreställ dig att du är omgiven av ett universum av kärlek.
Jag vet att det låter galet, men håll käften.
Gör som jag säger.
Döm inte på förhand. Se vad som händer.
Jag ska definiera det.
Det är en värld full av kärleksfull energi.
KÄRLEK
Ta in all kärlek från universum.
Placera den, försiktigt men bestämt, i hjärtat.
I det ögonblicket är du den kärlekens huvudsakliga ledare
i hela universum.
Man vill föreställa sig personen man är arg på,
som man hatar och föraktar,
och skicka all koncentrerad kärlek mot dem.
Håll inte tillbaka, ge dem allt.
Man känner, inte bara ser…
Man känner kärleken tränga in i den andra personens kropp.
Det är viktigt.
En kort stund blir ni ett.
Då känner man:
"Om jag kan bli ett med den här jäveln, kan jag bli ett med vem som helst."
Det är en känsla av skicklighet, nästan behärskning.
Folk säger: Du ber mig älska nån jag hatar."
Det är inte ett sätt att förlåta nån. Det är inte för den andra personen.
Det är för att man ska känna sig hel och ta sig ut ur labyrinten.
Sen kan man gå vidare.
Vill du ha rätt eller vill du skapa nåt?
Det är vad det handlar om.
Livet rör sig framåt.
Man kan slösa sin tid på att spela spel,
men man får aldrig tillbaka de dagarna, de timmarna.
När hon blev äldre blev hon kommunorganisatör.
Hon var fantastisk.
Om man frågade: "Vad jobbar du med?"
Då sa hon: "Jag organiserar hyresstrejker."
Hon var inte rädd för nån.
New Yorks borgmästare såg min mamma och sa:
"Jag tänker inte förhandla vidare förrän Rosalie Stutz går."
De fick tvinga henne att gå. Han var livrädd för henne.
Hon förvandlade sin tragedi med män till en superkraft
där hon inte var rädd och gjorde stora saker.
Ja.
Hur tror du att det påverkade dig, att din mamma hatade män?
Jag känner hur alla väntar på svaret, men jag vet inte svaret.
En sak vet jag:
Det gjorde mig osäker kring kvinnor, helt klart.
Jag hade ingen väg inombords
som jag kunde ta mot en kvinna och känna mig trygg.
Det är det bästa sättet att förklara det på.
För din mamma nedvärderade dig,
så du såg ingen väg med kvinnor där du kände dig trygg?
Ja. Det var inget jag förväntade mig.
Hon fick mig att känna att jag inte ens hade rätt att göra det.
Jag kom över det en aning, men inte…
Jag kom inte över det känslomässigt lika mycket som beteendemässigt.
Tror du att det gjorde det svårt för dig att lita på kvinnor i allmänhet?
Inte… Är det…? Nu?
Det är inget större problem nu.
Jag skulle vara en bättre partner idag jämfört med för några år sen.
Fast det är en låg ribba.
Det är en låg ribba.
Var befinner du dig i fråga om romantiska relationer?
Om jag befinner mig i en?
Ja.
Nej.
Åsidosätter du nånsin väggen som byggdes upp av din mamma
och kommer nära nån på det sättet du var rädd för?
Jag skulle säga…
Ja, en gång.
Men jag kan inte gå in på detaljerna.
Var det för längesen eller nyligen?
Det har varit på och av i 40 år.
Hur galet det än låter.
Vad hindrar det från att vara konstant?
Jag förklarar det i allmänna ordalag:
Hon har andra familjegrejer…
De tar henne åt motsatt håll.
Och sen har vi min hälsa.
Jag har…
När jag fick Parkinsons hade det dubbel inverkan på mig.
Det är lustigt. Idag…
-Oj, vad bra. -Du skakar knappt alls.
Kan du följa mig överallt? Du verkar hjälpa.
Du skulle få…
Du måste bara stanna med mig till kl. 19.00-20.00.
Börja inte med nåt komedinummer.
-Fokusera. -Tack.
-Jag vet vad du gör. -Tack.
Så sjukdomen och hennes familjegrejer…
Ja.
Jag kan inte relatera till att ha Parkinsons,
men tror du att det kan vara en krycka
för att slippa fatta ett beslut som skulle vara känslomässigt läskigt?
Ja, absolut.
Den galna delen av mig…
Den tar det som händer och använder det för att få fram en poäng.
Det är din Del X som hindar dig från att fatta beslutet.
Ja.
Min stora rädsla med romantiska relationer…
Jag har insett att det enda sättet
att få dem att funka är genom att vara helt sårbar.
Ja.
Människor är så vrickade och snackar sig ur lycka så ofta.
Det kanske är värt att pressa dig att åtminstone fundera på det.
Det har du lyckats med.
Jag kan inte förklara hur, de senaste tre minuterna…
Hur många skämt jag har fått kuva.
Jag fattar.
Jag har samma åkomma – man undviker känslor genom att dra skämt.
Ja.
Får jag ställa en slumpmässig fråga?
Ja.
Tror du…
…att du kommer att ringa henne, eller få nån ny inblick i den relationen?
Det känns så.
Menar du det eller blidkar du mig?
Nej, jag menar…
Det känns som en energikälla som kan hjälpa mig att fatta ett beslut.
Jag känner inget annat än kärlek för dig.
Jag vill bara…
Jag vill att du…
…ska vara lycklig.
Jag känner det.
Grejen med mig som inte är vanligt är sjukdomen.
Så nu när jag pratar om det, tror jag att jag undermedvetet
kopplade en kvinna, ett förhållande, till att bli botad.
Men det finns inget botemedel för Parkinsons.
Nej, det stämmer.
Men de flesta har inte såna sjukdomar.
Jag har varit sjuk länge.
Jag växte upp på Manhattan, så jag var van vid att gå ut på kvällen.
När jag var 21-22 gick vi ut varannan kväll.
Det var fredag. Jag skulle möta två kvinnor på en bar.
Jag sa: "Jag kommer om en timme."
Jag hade vilat.
Jag somnade om.
Jag tänkte: "Jag vilar i 20 minuter och sen tar jag en taxi in till stan."
Jag vaknade på måndag morgon.
Jag tänkte: "Jag är körd. Nåt är fel."
Jag var helt utmattad, så pass…
Vi säger så här:
Om jag skulle gå till kemtvätten på andra sidan gatan
fick jag fundera på om jag kunde göra det, om jag hade orken att göra det.
Men det var inte jag. Jag var en hyperaktiv person.
Sen gick jag till neurologen.
Efter ett möte sa han: "Du har ryggradsförträngning.
Du måste opereras omedelbart. Och du har Parkinsons sjukdom."
Hur kände du den dagen?
Det här är min sanna Skugga, när du får se min handstil.
Varför det?
För den går knappt att läsa.
Jag gillar inte att kolla på den.
Jag brukade vara händig.
Jag var bra på basket. Jag var fingerfärdig.
Nu…
Tja, det talar för sig självt.
Men när jag känner den rädslan brukar jag försöka besöka min Skugga.
Han ser kakektisk ut. Vet du vad det betyder?
-Utmärglad? -Ja.
-Så ser min Skugga ut.
Det är som om jag ska gå sönder.
Tror du att medicinska problem kan leda till en ensammare existens?
-Ja. -Varför det?
Det var… Ett tag var jag rädd för att gå ut.
Funderade du på att skaffa barn?
Ja, men det är för sent nu.
Jag vill inte ha barn nu.
Varför inte?
Jag är fortfarande svag.
Om jag ska ta mig ur stolen måste jag fundera på det.
Det har funnits många stunder där jag inte har kunnat vara delaktig.
Det skulle inte vara en bra idé.
Det suger, mannen.
Ja.
Men om det inte hade hänt,
skulle jag inte ha utarbetat den sista biten information.
När jag blir nedtryckt eller krossad får jag mer information.
Parkinsons har gjort mig medveten om tiden.
Min egen livsuppgift, av vad jag ska göra, har blivit mycket starkare.
Om jag inte gör det börjar jag tänka: "Fan, det här hände mig. Vad trist."
Det gör livet svårare.
Då börjar man tycka synd om sig själv.
Det är slöseri med tid.
Brukar du hamna där? Brukar du tycka synd om dig själv?
Ja, hela tiden.
Men jag är snabb på att ta mig ut ur det.
När jag satte ihop filmen
använde jag dina teckningar för att visa upp dina verktyg.
De är lite otydliga.
Jag ville veta om det var okej med dig.
Det vore toppen, absolut.
Det är bara bra om de är otydliga.
För det här bygger på att vi inte alltid kommer att vinna.
Vi kan inte vara perfekta.
Vi kan inte kontrollera det.
Men vi har en ostoppbar vilja att gå vidare.
Det här påminner en om det.
Alla kort har olika strategier för att nå samma mål:
"Agera, din idiot. Oavsett hur rädd du är."
RADIKAL ACCEPTANS
Det påminner mig om radikal acceptans, vilket hjälper mig att bearbeta saker.
Det stämmer.
Alla händelser innehåller nåt man kan lära sig av.
När nåt går fel…
Vem som helst kan säga: "Jag återhämtar mig imorgon."
Det räcker inte.
Man måste bygga upp en reflex för att pressa ut saften.
Att pressa saften innebär att man hittar nåt meningsfullt,
att man inte fokuserar på det negativa.
Man tränar sig själv att säga: "Vad ska jag göra åt det?"
Jag måste göra armhävningar.
Finns det nåt som kan bära min vikt?
-Vill du göra armhävningar? -Ja, jag börjar bli stel.
Du kan göra det på vagnen om du vill.
Var försiktig, Phil.
Jag har aldrig gjort det inför så många människor.
Även om jag gör tio… Den här är bra.
Får jag ta med den hem?
Det är den dyraste…
Man får inte döma.
Man får inte intala sig själv att nåt är negativt.
Det betyder inte att man är dum eller att det inte finns nåt negativt där.
Men man får inte gå igenom det. Det strider mot vad vi gör.
Sen vill man hitta nåt positivt med det.
Du är grym.
När man gör 100 såna här om dagen blir man starkare.
-Gör du 100 om dagen? -Antagligen.
När jag blir stel kan jag inte röra mig som jag borde.
Nu är musklerna mer avslappnade. Ibland kan jag inte röra mig.
Sen upptäckte jag det här.
Nu kanske andra får reda på det, om ni inte klipper bort det.
Att pressa saften ur citronen
innebär att man inte bara har vilja att göra det,
utan även tro.
Det ligger nåt värdefullt i det, och allt blir mer meningsfullt.
Man tar sig inte till världen av betydelse med stora saker.
Man tar sig dit med små saker.
Det känns bättre.
-Jag är avslappnad. -Jag gör det för mamma.
Förlåt.
Man måste se ett värde i alla händelser.
Om man kan göra det befinner man sig i en zon av möjlighet.
Det är det enda jag har att säga om det.
Du släppte micken. Det var grymt.
Det var en av de bästa. Det är en av Stutz bästa.
-Det är en av de bästa. -Jag använde mig av det igår kväll.
Jaså? Hur gick det?
Jag hade en ångestattack och kunde inte sova.
Men istället för att känna ångest över att jag inte få sova ordentligt,
använde jag radikal acceptans och kunde använda den tiden
för att komma på nya idéer till inspelningen idag.
Du gjorde ett bra jobb.
Klanta dig inte nu.
Sa jag nåt om Kain och Abel?
-Kanske inte. -Att du gick på high school med dem?
Jag minns faktiskt… Jag var nio.
Det var inte som att flyga idag. Det var en stor grej.
Man såg inte ett skit. Det var mulet.
Pappa pratade med mig och sa:
"När vi kommer upp ovanför det här kommer solen att skina."
Jag kunde inte tro det.
Jag tänkte: "Är du galen?"
Hur kunde solen vara där uppe när jag bara såg en massa moln?
Jag minns det exakta ögonblicket när solen bröt sig igenom molnen.
Jag var helt förbluffad.
Hela modellen över universum blev helt annorlunda…
Jag bedömde inte längre verklighetens natur
baserat på vad jag upplevt de senaste fem minuterna.
Solen är alltid där uppe.
Molnet skymmer alltid solen.
Om man inte kan bryta sig igenom det, om man tror att det är en dålig dag…
Man tror att det är ett dåligt liv.
DEL X SVART MOLN
Alla dina tankar kommer att påverka ditt humör.
Alla dina tankar kommer att vara positiva eller negativa.
Det tacksamma flödet vill att man väljer det positiva.
DET TACKSAMMA FLÖDET
Del X vill att man väljer det negativa,
så det skapar molnet för att man inte ska se solen.
Man glömmer att det är soligt där uppe.
Frågan blir: "Hur tar man sig igenom molnet?"
Svaret är: med tacksamhet.
Det ger en känslan av
att det alltid finns nåt positivt även om man inte kan se det.
Man behöver en mekanism. Där kommer verktyget in i bilden.
Det tacksamma flödet är inte sakerna man är tacksam för.
Det tacksamma flödet är processen av att skapa de sakerna.
Så, blunda.
Säg två, tre, max fyra, saker du är tacksam för.
Ju mindre saken är, desto bättre.
Det tvingar en att fokusera på tacksamhet.
Gör det lugnt och fint. Du vill känna tacksamheten.
Jag är tacksam för mina brorsöner.
Jag är tacksam för min surfning.
Jag är tacksam…
…för min hund.
Jag är tacksam för dig.
Fortsätt namnge saker, men säg det inte högt.
Fortsätt skapa en ström av tacksamhet.
Bra.
Börja skapa en ny tacksam tanke, fast gör det inte.
Blockera den. Känn bara kraften som skulle skapa en tacksam tanke.
När den blir allt starkare känner du dig dominerad av den.
Det är det tacksamma flödet. Det var jättebra. Känner du nåt?
Jag kände allt…
…sakta ner.
Jag kände en värme,
en känsla av tröst.
Det är rätt bra.
Nyckeln är att inte säga samma saker om och om igen.
Man vill göra det till en kreativ handling.
När man måste gräva och kämpa för att hitta sakerna…
Den processen kommer att ändra ens humör.
Man använder det när tankarna är utom kontroll.
Tjafsa inte med dem.
Det påverkar en negativt.
Det ger en ingenting.
Tacksamhet är inte bara: "Jag är tacksam att nån hjälpte mig."
Tacksamhet är tillståndet man vill vara i så ofta som möjligt,
för det är det som kopplar en…
Det bryter igenom molnet.
När man väl är där uppe är man i en annan värld.
Del X säger att man inte borde vara tacksam.
Det säger: "Du är körd.
Du är ett offer. Du tog dig inte igenom.
Varför ska du vara tacksam för det du har?
Det är djävulen som talar. Det är typiskt Del X.
Vi pratar inte om din Parkinsons särskilt ofta.
Vilken del av det är min skräck för att inte vilja erkänna
min egen rädsla kring det?
Jag skulle råda dig att anta att du antagligen underskattar mig.
För jag gör justeringar varje dag, och många av dem hjälper.
Jag vet inte. Jag är konstig.
Det är inget jag tänker på särskilt ofta.
Jag tänker på framtiden.
Min största rädsla är att inte göra nog innan jag dör.
Jag har så mycket…
Det vi pratade om här är kanske tio procent av det.
Ett uns.
Jag tror att döden är…
Det är en komplicerad fråga för alla.
För mig…
Jag är…
…väldigt rädd för att förlora dig.
Det är inget jag tänker på konstant,
men det är dig jag vänder mig till för livsråd
och för att känna att det finns en utväg.
Och samtidigt…
Min enda erfarenhet av döden…
Det var du som hjälpte mig igenom det.
Pratar du om din bror?
Ja.
När han gick bort för några år sen,
och innan jag började med filmen, visste jag inte att du hade förlorat din.
Du berättade var du var den dagen.
-Ja. -Du visste precis var du var.
Du gick till skolan den dagen.
Jag ägnar mycket tid åt att undvika att tänka på den dagen.
Jag åkte till ditt kontor den morgonen.
Det var den intensivaste dagen i mitt liv.
Jag har aldrig varit så omskakad.
Jag minns att du sa: "Ge mig din telefon."
Du tog en bild på mig.
Varför gjorde du det?
Det är väldigt ovanligt att man får en chans att dokumentera nåt
i det kulminerande ögonblicket.
Sen återkommer man till det, vare sig om en vecka eller ett år.
Man har en… Det finns en tidslucka.
Under den luckan
upplever man läkande och återhämtning.
Jag har inte tittat på den bilden
på fyra år.
Men jag skrev ut den. Jag ville visa dig den, och se den själv.
-Har du inte tittat på den på fyra år? -Nej.
På ett bra sätt…
Jag ser ut att vara berövad allt falskt.
-Jag har en förvånansvärt lugn blick. -Ja.
Vilket är bisarrt.
Men det kanske krossade…
…allt som inte var viktigt.
Det krossade allt du trodde att du behövde.
Det är en bild på nån som har gått igenom ett helvete
och tagit sig ut på den andra sidan, på ett väldigt icke-dramatiskt sätt.
Det är en bild på seger, även om det inte ser ut så.
FÖRLUSTHANTERING
Förlusthantering är ett verktyg som låter en hantera förlust.
Många är väldigt dåliga på det,
inte bara när de upplever förlust och de blir deprimerade och berövade,
utan de oroar sig för förlust även innan det händer.
Målet med det här är att bygga upp styrkan av att inte fästa sig vid saker.
Det betyder att jag kan jaga efter nåt, men samtidigt kan klara mig utan det.
Jag vill fortfarande jaga efter det, men jag är villig att förlora.
Jag vill att du väljer nåt du känner att du har blivit för fäst vid.
En person, ett jobb, nåt litet… Det spelar ingen roll.
Men nåt du inte vill släppa taget om.
Du är rädd att nåt hemskt kommer att hända om du släpper taget om det.
Har du det?
Okej.
Tänkt att du greppar det.
Det spelar ingen roll om det inte är ett materiellt ting.
Tänk att du greppar det, som om du greppade en trädgren.
Det är läskigt. Du vågar inte släppa taget.
Men du släpper taget ändå.
När du släpper taget börjar du falla, men det är ingen dålig känsla.
Till din förvåning är fallet långsamt och varsamt,
men du faller ner.
Du tänker: "Jag är villig att förlora allt."
Säg det tyst.
Känn avsikten bakom det.
Så fort du säger det träffar du solen som var nedanför dig,
och din kropp brinner upp.
Då har du förlorat allt,
för ens fysiska kropp är innehavsinstrumentet.
Om ens fysiska kropp har brunnit upp är man bara en solstråle
bland en massa andra solstrålar.
Du strålar ut åt alla håll.
Du utstrålar en älskvärd, givande, flödande känsla.
Sen ser du dig omkring och ser ett oändligt antal solar,
precis som den du befinner dig i, och alla strålar utåt.
Sen hör du solarna säga:
"Vi är överallt."
Den här världen kallas solvärlden.
Man kan bara ge, inte ta.
Man kan inte greppa nåt eller hålla fast vid nåt.
Du kan öppna ögonen.
Hur kändes det?
Bra.
-Vill du inte säga nåt annat? -Jo.
Jag är väldigt bra på att inte bli fäst vid saker,
som ett jobb, en identitet, ett bråk…
Jag kan ta mig dit med hjälp av verktygen.
När det gäller romantiska relationer,
eller en familjemedlem jag älskar…
Tanken på att förlora det…
Jag kämpar med det konceptet.
Se det så här: Du försöker inte låta bli att bli fäst.
Du försöker att släppa taget om det varje gång du är rädd för förlust.
De flesta människor har varit fästa vid nåt hela livet.
Så att ens kunna röra sig mot det är till hjälp för dem.
Det är inte möjligt…
Det vore inte bra om man inte var fäst alls.
Det låter rimligt.
Målet är inte att låta bli att vara fäst,
utan att inte låta förlusten av en person, en plats eller en sak
helt förstöra ens tillvaro och känsla av helhet.
Det stämmer.
Jag vill inte lämna nåt i skuggorna.
Jag vill inte att det ska bli nåt som tär på mig.
Det är befriande att dela med sig av sina rädslor och sin smärta.
Jag använder mig av förlusthantering. Det funkar verkligen.
Jag vill vara som en munk som säger: "De här verktygen upplöser allt."
Men jag känner fortfarande smärtan.
-Förstår du? -Ja.
Jag saknar fortfarande min bror.
Det kommer du att göra länge.
Men jag ska säga så här:
Döden är inte ett permanent tillstånd.
Man kan vara rädd för döden,
så länge man känner nåt efter döden.
Det är återfödelse.
Idén att återfödelse är möjligt efter de allra värsta,
efter de hemskaste av upplevelser,
och att man kan få nåt att börja leva igen…
Det är det närmaste en människa kan komma Gud.
Ja, det är bara en verklighet. Livet går vidare.
Men det finns få människor på den listan som jag inte vill förlora.
Jag vill inte förlora dig heller.
Vad ska jag göra?
Vi borde gifta oss.
Jag vill ha ett äktenskapsförord.
-Här kommer det. -De är grymma.
Ja.
En sak den här filmen har lärt mig…
Jag brukade tro att människorna jag ser upp till
inte har problemen jag har.
Förlåt.
Jag förstår.
Jag vet, det är absurt. Det är inte…
-Du skrattar för att det är absurt. -Ja.
Jag tror att det är bra för folk att se…
Du skapade de här sakerna åt mig,
och det är viktigt att folk ser att personerna vi ser upp till
inte är befriade från problemen vi själva upplever.
Du kämpar med att vara människa, precis som alla andra.
Man är aldrig befriad från smärtan, ovissheten eller det ihärdiga arbetet.
Det är nåt vackert med att se din sårbarhet.
Det visar att ingen nånsin kommer att ha koll på allt.
Ja.
Det är livets hemlighet.
-Vad mig beträffar. -Vad?
Att acceptera att man aldrig kommer att lista ut saker och ting.
Lycka beror på hur man accepterar det, och vad man gör åt det.
Men först måste man acceptera det,
för annars tror man att man kan komma över det,
ta sig under det eller eliminera det, vilket man inte kan.
Det här är ett sånt stort ögonblick.
Kan ni stanna precis så här medan jag går hem och sover?
När jag kommer tillbaka imorgon vill jag att ni…
-Är det rimligt? -Ja.
Är du trött?
-Ja, jag är rätt trött. -Okej, gå och lägg dig.
Vad ser du när du blundar?
Jag ser ett hav.
Jag ser en vacker strand, och vågorna är…
Vågorna är inte stora, utan perfekt formade.
De rör sig upp och ner över min kropp.
Är vattnet varmt eller kallt?
Varmt.
Vet du vad min mamma sa när min bror hamnade på sjukhus?
Hon sa: "Han åkte in som ett spädbarn." För han var tre år.
"Men tre månader senare…" Jag tror att han dog tre månader senare.
"Då var han en vuxen man."
Så nåt… Han hade förvandlats.
Det gjorde mig ledsen, men också…
Jag kände även vördnad.
-Ser du honom nu? -Va
Ser du honom nu?
Ja, han är inte…
Jag känner att det är min bror. Han…
Han är i din ålder.
Han säger…
…att han inte varnade mig för sin död.
Han säger…
Han säger att det inte störde honom. Han var medveten om det.
Jag vet inte hur han skulle ha…
…berättat det.
Kanske, jag vet inte.
Jag vet att det är omöjligt, men det känns som om jag…
Som om jag flyger.
Hur känns det?
Fantastiskt.
Får jag sätta mig upp?
Flyger du genom luften?
Jag hoppas att det slutar när jag…
Är du försäkrad för det?
-Ja. Vill du sätta dig upp? -Ja.
Ja, sätt dig upp. Självklart.
Vilket fint rum.
Det här är min verkliga utmaning, att ta mig upp ur sängen.
Det kanske är ett försök att få kontroll över mig eller…
Jag vet inte. Varför?
Av alla de skälen.
-Ska nån hämta din medicin? -Ja.
Jag gillar bakgrunden som den är.
För många har drömmar
där de upptäcker ett extra sovrum i sitt hus.
Ibland upptäcker de en stor grej.
Det betyder att man börjar bli mer medveten,
att ens syn på universum utvidgas.
Så när folk drömmer om rum som inte existerar
innebär det att deras sinne utvidgas?
Ja.
Galet.
"Gör det jag säger åt dig att göra.
Jag lovar att du kommer att må bättre. Jag står för det."
Jag har en idé.
Ja, kör på.
Eftersom vi redan har spelat in inledningen,
kan det här vara till slutet av filmen.
Vi kan säga varför vi har gjort filmen nu, efter allt vi har gått igenom.
Det blir bra.
Se om du kan… Lite snabbt.
Ta inledningen och sen slutet direkt efteråt.
Jag gör den här filmen
för att jag vill dela med mig av terapi och verktygen jag har lärt mig i terapin
med så många personer som möjligt, och via en film.
Jag gjorde den här filmen…
…för att jag älskar Phil…
…för att jag älskar livet de här verktygen har låtit mig leva.
Det spelar ingen roll vad folk tycker om filmen.
Det viktiga är att vi slutförde den…
…tillsammans.
Det känns som om vi har en närmare relation nu,
vilket är ett bra tecken.
Det är tur för mig, vid 74 års ålder.
Jag älskar dig.
Men jag önskar fortfarande att du skulle sluta dumpa din skit på mig.
TILLÄGNAD VÅRA BRÖDER
När vi filmade för några månader sen
nämnde du en relation som var av och på under en lång tid.
Sen nämnde du lite kort att du hade kontaktat den personen.
Jag vill fråga dig om det, men bara om du vill prata om det.
Det är fantastiskt.
Hon är personen som står mig närmast.
När vi var yngre och inte ville ha ett förhållande…
Det var främst jag.
Jag hade inte viljan att få det att funka.
Nu har jag det.
-Kontaktade du henne efter vårt samtal? -Ja. Det hjälpte mig.
-Vårt samtal fick mig att skämmas. -På vilket sätt?
För att jag gjorde nåt utan engagemang, halvhjärtat.
Så det var till stor hjälp.
Vem tror du är mest rädd för att försöka på riktigt?
Du eller hon?
Jag, absolut.
Tror du att du kommer att kunna riva några väggar
och lägga rädslan åt sidan?
Vill du göra det?
-Ja, jag ska göra det. -Vad hoppas du ska hända?
Jag hoppas att det funkar.
Det är vad jag hoppas.
Undertexter: Josephine Roos Henriksson