Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Здоров, Стаце! -Привіт, Джона.
Гаразд, розваж мене.
Ти так і говориш, коли я сідаю.
Я всім це кажу.
Якщо сеанс терапії не знімається для фільму.
У тебе є ще одна фраза, яка завжди мене смішить, що чудово:
«Не приходь сюди вантажити мене своїми проблемами».
Знаєш, ти роками це робив. Я втомився.
Що ж.
Чому, гадаєш, я знімаю про тебе фільм?
Через мої ідеї.
Думаю, вони вплинули на тебе
й ти хочеш, щоб про них дізнались інші.
А можливо…
Не знаю. Може, це просто спроба отримати наді мною контроль або…
Точно не скажу. Чому?
Так. Я вирішив створити цей фільм,
щоб розповісти про інструменти
й учення Філа Стаца, мого психотерапевта, тобто твої,
таким чином, щоб люди мали до них доступ
і використовували для покращення власного життя.
Тож я подумав, що ми могли б за день відзняти один сеанс
і розповісти про інструменти, які найбільше мені допомогли.
Гадаю, це чудово.
І зробити це так, щоб, серед іншого, ушанувати
життя важливої для мене людини, яку я дуже поважаю.
Гаразд.
А ти можеш хоч іноді жартувати? Просто…
СТАЦ
Яке перше питання зазвичай ставиш пацієнтам?
Перше, що запитую, — «Навіщо ви прийшли?»
Звичайний психофакер скаже: «Не втручайтеся в процес лікування.
Вони знайдуть відповіді, коли будуть готові».
Це відстій. Неприйнятно.
Як я прийшов у сферу, цінували нейтральність.
Коли лише спостерігаєш і не зацікавлений особисто.
Дуже повільний процес, пацієнти багато страждали.
Знаєш мене. Моя реакція:
«Тоді йдіть у дупу. Знущаєтеся?»
Коли в пацієнта депресія і він боїться, що не одужає,
говорю: «Роби, що кажу. Точно виконуй мої вказівки.
Гарантую, тобі стане краще. Точно. Це на мені».
Коли я зайшов у твій кабінет, ми сіли,
і ти сказав: «Ось що потрібно робити».
Ти дав мені уявлення про те, як діяти, інструмент.
Так, це необхідно.
Хотів пришвидшити процес.
Не вилікувати за тиждень, це неможливо.
Я хотів, щоб пацієнти відчували якусь зміну,
рух уперед.
Це дає їм надію. Типу: «Чорт, так справді можна».
Що таке інструменти?
Інструмент — це те, що може змінити стан, внутрішній,
негайно, у реальному часі.
Треба отримати досвід, зазвичай неприємний.
А тоді цей досвід стає можливістю.
Інструмент покращує настрій,
та й просто дає надію, що такий настрій не назавжди.
Саме так.
По суті, це вправа на візуалізацію.
Потрібно робити щось у голові.
Так. У цьому плані я вчитель.
Я вчу людину, як і коли користуватися цим.
Усі твої пацієнти, як і я, отримують картки з нотатками.
Малюнки інструментів, які ти робиш під час сесій.
Ми зберігаємо їх удома.
Я схильний мислити образами.
Тож почав малювати картки для себе.
Але вони дуже допомогли пацієнтам.
Вони дієві тому, що на них складні ідеї зображено в простих образах.
Це був спосіб спілкування з пацієнтом.
Потужніший, як мені здавалося, ніж слова.
Щойно вони виймають картку,
між нами налагоджується зв’язок, контакт.
Так, у нас надзвичайно дружні стосунки.
Ти навіть дозволив мені зняти про себе фільм.
У мене такого ніколи не було з іншими психотерапевтами.
Зрештою, моє життя значно поліпшилося після роботи з тобою.
А якщо це спрацювало для мене, то може бути корисно й для інших.
Точно. Час прийняти пігулку.
-Прийняти що? -Маєш випити ліки.
-Дякую. -Сигнал спрацював.
Чорт.
Хочеш закинутися зі мною пігулкою від Паркінсона?
Я давно кинув, чуваче.
Якби ти сказав мені малому, коли я вживав наркотики:
«Через 50 років прийматимеш усі ці ліки…»
То це все від хвороби Паркінсона?
Так.
З Паркінсоном найбільша складність у тому — у цьому є і плюси, —
що потрібно спланувати купу дрібниць.
Щоб устати з ліжка,
я докладаю чималих зусиль.
Найважче в моєму житті — це ранковий підйом.
-Але зовсім з інших причин. -З інших… Так.
Так.
До зустрічі з тобою я був на винятково традиційних сеансах.
У тому плані, що я говорив,
а лікар питав: «Як тобі це?» — або казав: «Цікаво».
Він тримав величезну дистанцію.
Я думав про те, як це, бути в традиційній терапії:
платиш людині, розповідаєш їй усі свої проблеми,
вона просто слухає,
а твої друзі, які нічого не тямлять,
дають поради.
-Так. -Непрохані.
-Так. -А хочеться, щоб друзі просто слухали.
І щоб психолог дав пораду.
Річ ось у чому. Не те щоб психофакери не хотіли допомогти.
Зовсім ні.
Але особисто я завжди відчував, що чогось бракує.
Інструмент — це місточок.
Між усвідомленням проблеми і її причини
й можливістю
дійсно мати якийсь контроль над симптомом.
Справа в можливості.
У цього слова дурне визначення, я маю на увазі інше:
можливість — це коли відчуваєш, що реагуєш по-іншому.
Звучить…
Забув слово. Банально. Але це правда.
Ти відразу скерував мене в роботу над життєвою силою.
Це дуже дієве заняття, яке може змінити життя.
І, думаю, кожен може легко на цьому зосередитися.
Для мене це був перший крок
у роботі над собою.
Саме так. Дуже часто буває наступне.
Приходить до мене в офіс хлопець у депресії та каже:
«Я знаю, що мої звички — лайно, я недисциплінований і лінивий.
Але якби я знав, що маю робити,
яка взагалі моя місія в житті, то носився б наче бджола.
Та я не знаю, що мені робити,
тому просто сидітиму й пальцем не ворухну».
Як наслідок, виникає депресія.
Якоюсь мірою це стосується і тебе,
і будь-кого, хто не відчуває, що рухається в певному напрямку,
або не знає, що робити далі.
А рішення таке: можна працювати над своєю життєвою силою.
ЖИТТЄВА СИЛА
Єдиний спосіб дізнатися, хто ви та що вам робити, —
активізувати свою життєву силу,
тому це єдина ваша частина,
яка дійсно здатна направляти вас, коли ви загубилися.
Якщо уявити, що життєва сила — піраміда, вона матиме три рівні.
Нижній рівень — стосунки зі своїм фізичним тілом.
Середній — стосунки з іншими людьми.
Найвищий — стосунки із собою.
Перший крок — налагодити стосунки з фізичним тілом.
Усе, що треба, — змусити своє тіло краще функціонувати. Це завжди працює.
Такі люди часто не займаються спортом.
Ще треба гарно харчуватись
і спати.
На скільки шлях до кращого самопочуття складається
із цієї роботи на перших порах?
На самому початку
десь на 85%.
Це дуже багато.
Хіба це не божевілля?
Коли я був дитиною,
про фізичні вправи й харчування говорили,
натякаючи, що я не так виглядаю.
Але мені ні разу не пропонували спорт чи дієту
для покращення психічного здоров’я.
Я б хотів, щоб це інакше підносилося людям.
Так.
Тому що в мене
через це було багато проблем,
навіть із мамою.
Я відповідав їй із позиції «Пішла ти.
Не робитиму цього, бо ти кажеш, що зі мною щось не так».
Так? Розкажи більше.
Я можу, але не стану цього робити, бо цей фільм про тебе, а не про мене.
А що як мені буде легше проявитися,
якщо ти більше про це розкажеш.
Ти про це думав?
Гадаю, ти маєш зняти фільм про мене,
а не я про тебе.
Гарний жарт.
Гаразд. Ми говорили про перший рівень.
Наступний — твої стосунки з іншими людьми.
Люди не розривають стосунки, коли впадають у депресію.
Вони як корабель, що зникає за обрієм.
Починають зникати зі свого життя.
А стосунки схожі на…
Знаєш, скелелази, піднімаючись на гору, забивають гаки.
За які можна зачепитися.
Стосунки мов гаки. Вони дають змогу повернутися до життя.
Головне — брати ініціативу у свої руки.
Чекаєш на ініціативу? Значить не розумієш.
Можна запросити на обід когось, хто тобі не цікавий.
Неважливо. Усе одно це добре на тебе вплине.
Ця людина символічно представляє весь людський рід.
Отже, це середній рівень. А найвищий — твої стосунки із самим собою.
Точніше, потрібно встановити контакт зі своєю підсвідомістю.
Бо ніхто не знає, що в підсвідомості, доки не дасть їй проявитися.
Один зі способів — писання.
Це дійсно чудова штука.
Коли пишеш, покращуєш контакт із самим собою.
Дехто питає: «Що писати?
Що я можу? Я не письменник».
Це не важливо.
Якщо почати, письмо стане твоїм дзеркалом.
Воно відображає, що в тебе в підсвідомості.
Якщо писати, скажімо, у журналі, назовні вийде те,
про що ви й не підозрювали.
Я розказав про три рівні життєвої сили.
Якщо загубилися, не намагайтеся розібратися.
Відпустіть це й попрацюйте над життєвою силою.
Справа в ентузіазмі.
Висока життєва енергія
допоможе з’ясувати, що тебе дійсно захоплює.
Але спочатку треба з ентузіазмом наповнювати власне джерело енергії,
і це під силу всім.
Якщо зайнятися лише пірамідою, усе інше стане на місця?
Саме так.
Як ти до цього додумуєшся?
Колись у мене був керівник. Я був тоді зелений.
Навіть власної практики не мав.
Говорив із людьми про те, що в них сталося 30 років тому,
або про причини їхніх проблем.
Сеанси нічого не міняли:
люди виходили в поганому стані, без надії.
Тож я запитав,
чи можна зробити щось, щоб вони почувалися краще,
хоч швидше щось відчули.
І той хлопець сказав мені:
«Навіть не смій».
Наче нічого не тямив у природі людини.
Я сказав: «Чекайте, маємо зробити щось уже зараз».
Не обов’язково вирішувати всі їхні проблеми,
просто дати їм відчути, що вони можуть мінятися вже зараз.
Я не хотів, щоб люди йшли ні з чим.
Ти колись переживав, що через це можеш порадити щось не те?
Ні.
Я завжди кажу, що в цьому плані
я просто звичайна людина. Нічого такого, крім одного:
я дивлюся на тебе мов крізь лупу, ігноруючи решту.
Я з малечку вислуховував чиїсь проблеми.
Був дитиною. Мені було десять, і до мене підходили дорослі.
Більшість із них я не знав. Вони просто виливали душу.
Хто знає, чому так.
До п’яти років я жив у Бронксі. Потім ми переїхали в Мангеттен.
Куди саме?
Спершу ми жили на розі 78-ї вулиці та Бродвею. Західна 78-а, 215.
Нічого такого, середній клас, робітники.
Мій батько був дуже гарною людиною.
Гучним, самовпевненим.
Любив розважати інших.
Якби його воля, він би запрошував людей додому щовечора,
а вона цього не терпіла.
Якось мати сказала мені, що коли в Бронксі була чудова сонячна погода,
а на вулиці гралися трильйон дітей,
їй найбільше подобалося сидіти вдома й читати книжку.
Її позиція — «Відчепіться і тримайтеся якнайдалі.
Я хочу загубитися в цій книзі, бо життя надто болюче.
Не розбиратися з життям, а просто читати».
Як бачите, у цих двох були великі проблеми.
Коли це було, у 50-ті?
Так. Здається, це було в 1956 році.
Дай згадати… Коли він помер?
Як звали твого брата, який помер?
Його звали Едді. Того, що помер.
Вони відразу дізналися.
У нього була якась пухлина, що проявляється як висип.
Лікар — він сказав мені це через багато років —
зрозумів, що це, щойно ввійшов до кімнати.
Але батьки нам не сказали. Це було помилкою.
Скільки тобі було, коли він помер? Дев’ять?
Так, дев’ять.
А йому — три?
Три, так.
Я пішов у ванну.
Пам’ятаю, як поставив одну ногу на унітаз,
ніби був якимось середньовічним лицарем,
і промовив до Бога:
«Якщо він житиме, я в тебе повірю.
Якщо ні, то ні».
Я мав це пережити.
Коли я в Нью-Йорку, стараюся пройти повз цей дім.
Люблю стояти на місці, де ми були, коли до нас підійшов батько.
Мама вийшла з таксі,
відразу зайшла в будинок і піднялася на ліфті нагору.
На нас навіть не глянула.
Я запитав маму: «Можна, повернуся в школу?»
А вона сказала: «Так, роби, що хочеш».
Я так і робив.
Гадаю, таким чином я відгороджувався.
Усі метушилися, щоб не думати про те, що відбувалося.
Усі затято заперечували те, що відбувається.
Це частина Х. Вона була в мене в голові до того,
як я зрозумів бодай щось.
ЧАСТИНА X
Важливо розібратися з частиною Х, щоб збагнути, як працюють інструменти,
тому я хотів про це поговорити.
Коли приходить нещастя,
з’являється можливість…
У цей час стикаєшся з частиною X безпосередньо.
Частина Х особистості засуджує,
вона антисоціальна.
Це невидима сила,
яка хоче завадити тобі змінюватись або рости.
Зупинити твій розвиток.
Заблокувати потенціал.
Зіпсувати тобі життя.
Отже, в історії про те, як бути людиною,
частина X — лиходій.
Інструменти — це те, що допомагає герою історії його побороти.
Так. Частина Х заперечує можливість.
Що б ти не думав зробити, вона скаже, що це неможливо.
«Здавайся».
Вона складає для вас дуже специфічне досьє про те, хто ви й на що здатні.
І це породжує щось на кшталт первісного страху.
Що каже тобі частина Х?
Змушує почуватися так, мов марную час.
Каже мені, що я це все придумав,
що ідеї чудові і я в них упевнений, але це ніколи
не вкоріниться досить глибоко в культурі.
Як позбутися частини Х?
Ніяк.
Можна тимчасово її перемогти, але вона завжди повертатиметься.
Ось чому є три складові реальності, яких ніхто не може уникнути:
біль, невизначеність
і постійна робота.
Це речі, з якими доведеться жити попри все.
Якби було можливо позбутися частини Х,
не було б ніякого прогресу.
Отже, якщо це історія, то головному герою
потрібна частина X, лиходій,
бо якщо він не боротиметься з лиходієм, історії
не буде.
-Так. -Не буде росту.
Не буде змін, хоробрості, мужності.
Негатив, який несе частина Х, потрібен нам для розвитку.
Правильно.
Не те щоб ти не міг наполегливо йти до мети чи досягти успіху.
Але це не зробить тебе щасливим.
Справжнє щастя приносить процес.
Потрібно навчитися любити боротьбу із цими трьома речами.
А допоможуть інструменти.
Щойно щось таке з’явиться, ти зможеш це ідентифікувати.
А тоді використати інструмент, щоб звести нанівець.
БІЛЬ, НЕВИЗНАЧЕНІСТЬ, РОБОТА
Якщо цьому навчитися, можна буде змінити своє життя.
Тому що найбільше людина проявляється творчо тоді,
коли створює щось нове попри негаразди.
Що гірші негаразди, то більше можливостей для самовираження.
Для мене дізнатися, що він помер,
було все одно що відкрити новий світ.
Я сказав: «То це може статися зі мною? Я ж лише дитина».
На мене дуже вплинуло це усвідомлення,
а ще те, що батьки не витримали.
Не могли бути батьками в емоційному плані.
Просто не були здатні.
Ти…
Ти їх звинувачуєш?
Ні, ніколи не засуджував їх за це.
Слава Богу.
Так.
Це змінило моє життя, бо все мало подвійне значення.
Я йшов грати, скажімо, у софтбол і мав повернутись о котрійсь до вечері.
І якщо я…
Клянуся, якщо я запізнювався хоч на хвилину, вони божеволіли.
Дитинство закінчилося.
Усе було серйозно, і не хотілось облажатися.
Його смерть стала гігантським хрестом, який я мусив носити,
але ніхто не хотів визнавати, що він, бляха, є.
ЦЕ ПРАВДА ФІЛІП
Ніколи не забуду.
Мій друг дуже постраждав.
З батьком пішли до нього в лікарню,
а коли виходили, мій батько обернувся і сказав:
«Це єдина професія».
Тобто якщо займуся чимось іншим, окрім медицини,
буду персоною нон ґрата.
«Я тебе люблю, але якщо не станеш лікарем, ніколи не поважатиму».
Він із мамою були атеїстами, тому їм не було на що опертися.
Це боротьба зі смертю, і якщо я не приєднаюся до неї,
розвалиться вся сім’я.
Зрозуміло, на тобі лежав обов’язок тамувати їхні нерви та тривогу.
Став їхнім психотерапевтом.
Точно, саме так.
У них зовсім не було…
Віри.
Так. Того, що могло би дати їм якусь віру.
Вони мали лише одне, що могло би подарувати надію,
і це був я.
Так ці речі передаються в спадок.
І я старався з усіх сил.
Звісно, повністю облажався.
Але одне таки зробив —
став лікарем.
Тож…
із цього виплило хоч щось конструктивне.
Почати приймати пацієнтів було схоже на жарт.
Наче просто декорації змінилися, так часто це робив.
І в мене непогано виходило, навіть у 12 років.
Так.
Ми пару разів на тиждень проводитимемо ці сеанси, на яких я пацієнт?
Якби ти відповів на більшу кількість таких питань.
Хоч би на одне.
Ми говорили про мого брата. Поговорімо про твого?
Це мало щось у тобі сколихнути.
Ні, не будемо про це говорити.
Гаразд.
Мені треба перерва. Котра зараз? Чорт.
Так.
Чуваче, це було круто.
Я почуваюся виснаженим.
Я ж казав тобі ставити простіші запитання. Сам винен.
Прокоментувати твою режисуру, акторську гру?
На моєму сеансі.
ЧЕТВЕР: 7:00, 11:00, 15:00, 19:00, 22:00
БЕНК КОБРЕН
ЛІКУВАННЯ ПАРКІНСОНА
UCLA, ПІДГОТОВКА
ЗЛО ПРОЯВЛЯЄТЬСЯ
РІЗНИЦЯ МІЖ ЧАСТИНОЮ Х І ТІННЮ
НЕНАВИСТЬ І НЕПОРОЗУМІННЯ
Чому так довго, чуваче?
Не перечепися.
Теж береш участь?
-Так. -Чорт.
-Як ти? -Радий тебе бачити.
Спершу я скористаюсь інструментом. Ти не проти?
Звісно, ні.
Добре.
Зйомки цього фільму даються мені непросто з багатьох причин.
Ти мій психотерапевт. І зазвичай, коли в мене проблеми з чимось,
я звертаюся до тебе.
Але коли проблема стосується фільму,
я вагаюсь і зупиняю себе,
тому що цей фільм про тебе
й мені здається, що маю прикидатися, ніби все чудово,
навіть коли це не так.
Я
брехав тобі на приватних терапевтичних сеансах про те,
як іде робота над фільмом.
По суті,
платив тобі за нагоду брехати,
і через це почувався все самотнішим.
Намагаюся передати ці грандіозні ідеї.
-Так. -І це.
І також розповісти історію твого життя, але відчуваю, що просто заплутався.
І я питаю себе, мовляв:
«Хіба нормально, коли пацієнт
знімає фільм про свого психотерапевта?»
Мені смішно, розумієш?
Але я прийшов до висновку, що ховаюся
за маскою досконалості.
Навіщо ховатися за фасадом замість того, щоб відкритися тобі?
Мені здавалося, це єдиний вихід.
Так і є.
Як можна зняти фільм про людей, що відкриваються
і працюють над собою, не відкриваючись самому?
Це несправедливо.
А якщо я вибираю справедливість і чесність,
то маю визнати, наприклад,
що ми знімаємо вже два роки
й щодня носимо той самий одяг, удаючи, що це один сеанс,
проте минули роки, і ми на фоні зеленого екрана,
а не у твоєму кабінеті.
І я ношу перуку,
щоб виглядати так само, як вісім місяців тому, перед стрижкою.
У мене практично
лиса голова.
Я…
Не знаю.
Це просто якось дивно й неправильно.
Я хочу показати глядачам процес зйомок і тебе,
щоб вони не думали, що ми просто втираємо їм лайно.
Я брешу тобі й усім іншим, що все добре, і це відстій.
Певно, переглядаючи цю сцену,
ми побачимо кадри, які зняли вісім чи 14 місяців тому,
і вже важко буде зрозуміти, що є що.
Але врешті я зрозумів, що маю тобі відкритися.
Це ненормально?
Тобі нічого не лишається, окрім як бути чесним.
Якщо хочеш правдиво розповісти про мене й те, що ми робимо,
дозволь собі лажати.
Досконалість повністю суперечить тому, чим ми тут займаємося.
Я дуже радий, що ти…
Я і так це підозрював, тому що ми…
По-перше, знімаємо вже багато днів, тож я сказав:
«Вийде або найкращий документальний фільм, або найгірший».
Гадаю, і той, і той.
Але зрештою фільм має стати щирим,
а коли відкриваєш серце, уже не знаєш, що буде далі.
Якщо я добре тебе вчив, то ти розумієш, що цього не уникнути.
Помилкою було б не прийняти це й не використати як нагоду заглибитися.
Ти маєш показати свої слабкості, у цьому фішка.
Поза сумнівом.
Якщо ми працюватимемо за цим принципом і ти ділитимешся наболілим,
точно не прогадаємо, адже…
Але ж фільм про тебе.
Зовсім ні.
Для мене в цьому немає нічого такого.
Від цього не залежить моє життя.
Твоє життя… Можливо, твоє залежить.
Жартую.
Я хочу відверто поговорити про дві речі.
Перша — це мої стосунки з тобою,
а друга — об’єктивна цінність цих інструментів.
То як мені заглибитися? Як…
Є тільки один шлях.
Це ти.
Річ у тім, що не можливо рухатися вперед,
не демонструючи свої слабкості.
Це тому, що на шляху вперед усім потрібна допомога,
а невдачі, слабкість, уразливість функціонують
як місточок, що з’єднує тебе з рештою світу.
Бо насправді ти таким чином
сигналізуєш світу,
що він тобі потрібен, бо сам ти не впораєшся.
Так, у цьому є сенс.
Маю ідею.
Я покажу тобі, що вийшло змонтувати,
і ми подумаємо, як завершити фільм.
Працюватимемо над цим разом, якщо ти не проти.
Я за. Дякую.
І, чесно, я відчув полегшення.
Так, було б чудово. Буде чудово. Такий собі експеримент.
Добре. Домовилися.
Домовилися.
Люблю тебе.
Знято.
То ви знімали?
Чому, гадаєш, знімаю про тебе фільм?
Через мої ідеї.
Думаю, вони вплинули на тебе
й ти хочеш, щоб про них дізнались інші.
Хочеш закинутися пігулками?
Я давно кинув, чувак.
Ми побудували декорацію твого кабінету на зеленому фоні,
щоб здавалося, ніби ми весь час були тут.
Тут краще, ніж є насправді.
Так. Частина X. А потім, коли ти дивишся фільм…
-Наприклад, видно… -Ми від цього не застраховані.
Ми це зробили.
Розповіли, як у мене справи та що справді відбувається.
Що тепер?
Мені здається, ми маємо підходити до цього спокійно
й водночас тягнутися до зірок.
Я не знаю, як одночасно робити й те, й інше.
Але всі справжні та глибокі речі
мають дві складові, а не одну, тому що справа у вібрації.
Двоє можуть створити поле.
Це невидима сила всесвіту, завдяки якій усе відбувається.
Це видно в особистих стосунках.
У глобальних подіях, які зараз відбуваються.
Знімаючи фільм,
ми присвячуємо себе чомусь, чого до кінця не розуміємо.
Однак хоч би що витало в повітрі,
це мусить відгукуватися кожному.
Сором і збентеження — це насправді клей, який скріплює всесвіт.
Цей досвід штовхає тебе зблизитися з кимось іншим.
Так чи інакше ідеально не буде.
Щось може піти не так у плані режисури чи художньої роботи.
Та попри недосяжність ідеалу щось таки вийде.
До речі, це моє справжнє волосся.
Що? У чому справа?
Маєш казати собі: «Зараз я робитиму все, що можу.
І робитиму, що можу, на наступному етапі».
Звучить банально й поверхнево, але повір, це не так.
Чудово. Маєш на увазі, що гірше виходить, то краще ми впоралися?
-Так. -Чудово.
Хіба в Голлівуді загалом не так?
Завжди так думав.
Гаразд, тоді рухаймося вперед.
НИТКА ПЕРЛІВ
Якщо володієш інструментами, можемо все змінити.
Тому потрібно рухатися вперед.
Іти далі.
Здається, це тупо, надто просто.
Так, але маєш думати: «Я той, хто нанизує на нитку ще одну перлину».
Це все, що потрібно.
Це називається «Нитка перлів».
Певно, найголовніший інструмент для мотивації, який можна опанувати.
Просто малюєш нитку перлів.
Спочатку лінія, потім коло, лінія, коло.
Кожне коло — це одна дія.
Але ось у чому фішка.
Кожна дія має однакову цінність.
Справа в самоідентифікації. «Хто я?»
«Ні поганий, ні хороший. Не розглядаю себе чи щось таке».
Звертаю увагу тільки на звички, над якими працюю.
Хоч що буде — провал чи великий успіх, у всякому разі
треба рухатися вперед.
Я той, хто нанизує на нитку наступну перлину. Ось і все.
Тому, по суті, підйом із ліжка вранці — це перлина.
Просто встаєш, робиш те, що повинен зробити цього дня,
і не ставиш оцінку зусиллям.
Усі перлини однакові.
Найпрекрасніше в тобі те, що, хоч ти й гівнюк,
але ніколи не зупиняєшся.
У тебе це є. Бажання пізнати невідоме.
На першому сеансі ти казав,
що справжня впевненість — жити в невизначеності.
Так, і рухатися далі.
Не треба завжди приймати найліпші рішення, найкраще виглядати.
Перемагає той, хто проходить цикл.
Іншими словами, той, хто готовий іти на ризик,
діятиме з вірою в результат, а потім розбиратиметься з наслідками.
Якщо вийшло недобре, треба знову пройти цикл.
От і все.
Ось що важливо.
У кожному із цих кіл є маленький темний кружечок.
Він набагато менший і позначає лайно.
Дещо смішно, але він говорить про те, що кожне твоє зусилля…
Скажімо, зараз ми знімаємо фільм.
Хоч би що вийшло, він не буде ідеальним.
Буде якийсь недолік.
Ти не знаєш, чи вийшло добре, тож не треба про це хвилюватися.
Маєш думати про рух уперед, нанизати наступну перлину.
Я зараз дивлюся на це інакше.
Не всередині перлини є лайно, а навколо кожного лайна є перлина.
Бо коли щось трапляється, я думаю: «Є чому повчитися,
у цьому багато хорошого».
Неймовірно. Я це в тебе вкраду.
Я подам у суд.
Люблю тебе. Байдуже.
Добре. До зустрічі в суді.
Якщо цей фільм закінчиться запеклою десятирічною тяганиною між нами в суді…
Він дуже інтимний. Круто.
Я прийшов до тебе й почав працювати над собою,
бо відчайдушно прагнув стати щасливішим.
Мені важко це казати, та в мене була нездорова самооцінка.
Так.
Я мав надлишкову вагу з дитинства,
і це не видається чимось страшним,
типу «Як же він страждав».
Але особисто на мене
це дуже вплинуло.
Ти розказав мені про концепт тіні.
Це версія особистості, яку вона найбільше хоче приховати від світу.
І ось що я уявив собі в той день. Себе в 14 років.
Коли ми зустрілися, мені було десь 33.
Я був надзвичайно успішним,
у дуже гарній фізичній формі.
Усе говорило про те, що цієї версії мене більше не існувало.
Однак ти пояснив мені, що я бачив себе саме таким
і не приймав себе,
бо мені було дуже соромно, що це я.
Я думав, що якщо досягну успіху, цього ніхто не помітить.
Я став успішним, а люди тільки більше про це говорили.
Мене це ранило.
І я все одно відчував себе таким.
Це досі в моїй голові, тобто я повертаюся в цей стан.
По суті, я досі той непривабливий хлопець.
Однак працюю над тим,
щоб не тільки приймати, але й прийти до…
-Що бути таким чудово. -Так.
Але все одно дуже важко.
Буде важко до кінця життя.
ТІНЬ
Тінь є у всіх.
У кожного вона ніби своя.
З іншого боку, усі тіні однакові,
бо це частина особистості, якої та соромиться.
Спочатку треба свою тінь знайти.
Потрібно її побачити, щоб зосередитися на ній і знати,
як із нею працювати.
Маєш її візуалізувати.
Тому закрий очі.
Тепер уяви себе в період життя,
у який почувався неповноцінним, збентеженим, відкинутим, зневіреним,
і тобі за це соромно.
Це той ти, ким бути не хочеш,
але ким є.
А ще цього неможливо позбутися.
ТИ
ТІНЬ
Для мене це 14-річний хлопчик із великою зайвою вагою і прищами,
який почувається зовсім небажаним у світі.
Питання в тому, що ти робиш із цим образом тепер?
Це щось із минулого, так?
Поговори зі своєю тінню. Запитай, як ти змушуєш його почуватися.
Як обходився з ним, ставився до нього.
Послухай відповідь.
ПОГОВОРИ З ТІННЮ
Він каже: «Ти заперечував моє існування
і соромився самого цього факту».
Запитай, як він почувається через це.
Йому дуже боляче, він сердиться і ображається.
А тепер слухай пильно.
Тінь потребує уваги,
але не від світу.
Їй не потрібен Оскар.
Єдина істота, чия увага має для неї значення — це ти.
Запитай свою тінь, що ти можеш зробити,
щоб компенсувати те, що ти так довго не звертав на неї уваги?
Він хоче, щоб я включив його у своє життя,
розділяв життя з ним і віддавав йому належне.
І пишався мною.
Тобто коли я серед людей, на роботі або побаченні,
де не сприймаю цю людину,
нормально не лише те, що вона є, а й що це прекрасна частина мене.
Гаразд. Розплющ очі.
Це інструмент, який, сподіваюся, поліпшить твої стосунки з тінню.
Це помагає із сором’язливістю.
Перед публічними презентаціями.
Навіть у суперечці з чоловіком чи дружиною. Багато з чим.
Коли збираєшся на побачення.
У ситуаціях із високими ставками, великим тиском,
коли відчуваєш, що треба бути, так би мовити, кращою версією себе.
Так, наша мета — не гарно себе показати,
а використати цей інструмент, щоб потім спокійно все сприймати.
Саме так. Бо коли я задоволений своїм справжнім «я»,
думка інших турбує мене набагато менше.
Пояснюю, про що ми: не важливо, як це виглядає, добре чи погано.
Головне — взаємодіяти з нею.
Якщо не ставитися до тіні з повагою, не звертати на це увагу,
вона спонукатиме до деструктивного.
Це інструмент, який допоможе почуватися краще в конкретну мить,
а також концепція шляху людини — «Куди я йду?» —
і контакту з тінню.
Це про цілісність.
Коли більше нічого не потрібно.
Я цілісний такий, яким є. Тоді почуваєшся вільним.
Вибач.
Не штовхай мою тінь.
Добре. Вибач.
Тобі боляче?
Той дивак тебе образив?
Тепер я його люблю, тож піклуюся.
Можеш піти зі мною.
Я зустрів тебе п’ять років тому. Був геть невпевненим у собі як людина.
-Я не інвестував у себе. -Так.
Не розумів, як собі подобатися.
Просто працював, щоб досягти того,
що ти називаєш знімком.
Так і є.
Інша назва — «Царство ілюзій».
Це класичний прояв частини Х.
Коли прагнеш ідеального досвіду.
Хочеш мати ідеальну дружину,
ідеальну суму в банку, зняти ідеальне кіно.
Не важливо. Цього все одно не існує.
Це лише образ у твоїй свідомості. Подумай про це.
Що таке знімок?
Він не рухається, так?
І не має глибини.
Але ти зробив цей знімок
і покалічив себе ним.
Це фантазія.
На думку багатьох, якщо потрапити в той ідеальний світ,
буде магія.
Але не можна забувати
про три складові реальності.
Завжди буде біль. Ніколи не зникне невизначеність.
І завжди доведеться працювати.
Так живуть усі. Хай там що.
До зустрічі з тобою я був дико невпевненим у собі хлопцем
і думав, що успіх та нагороди позбавлять мене від болю в житті.
Тяжко працював, щоб наблизити життя до знімка.
Завдяки своїм можливостям і везінню
я досяг цього відносно рано,
а коли це зовсім мені не допомогло,
упав у депресію.
Так.
Водночас
засоби масової інформації і далі жорстоко коментували мою вагу.
Було схоже на безкоштовний атракціон для всіх охочих
зачепити мене за живе.
Я зайняв оборонну позицію.
Майже очікував, що хтось скаже щось погане
й це мене розізлить.
Це заважало мені відчувати себе в змозі
подолати негативне ставлення до себе, я тільки почав
більше соромитися тіні.
І лише нещодавно, у 30, я зустрів тебе
й навчився робити кроки до того, щоб позбутися цього
чи сформувати власну думку про себе.
Розумієш?
Чекай… Ти що, щось жуєш?
Так.
Ми знімаємо фільм, чуваче!
Сказав би, а потім запрошував.
Він, бляха, їсть шоколад! Може, тобі ще треба подзвонити?
Узагалі-то так. Побачимо.
Вибач, я швиденько гляну в нотатки.
Просто…
Я там писав, що мутив із твоєю матір’ю. Просто викресли це.
Іронія жарту в тому, що завтра моя мама приїжджає сюди
й ми проведемо сеанс, на якому будемо я, ти й вона.
-Хай тобі грець. -І я не жартую.
Але не кажи їй…
Ні, я скажу.
-Добре. -Привіт.
-Вам личить цей колір.
-Дякую. -Маєш гарний вигляд.
Дякую.
Це моя мама, Шерон.
-Шерон, я Філ. -Дуже приємно.
Дуже приємно.
Так. Знаєте,
я думав про свій перший досвід роботи із психологом.
Ми були на прийомі в дієтолога
й так сильно сперечалися, що він сказав:
-«Слід сходити до психолога». -Так.
Лікар сказав, що я маю схуднути,
і як мама ти подумала: «Чорт, треба послухати лікаря,
повести його до дієтолога».
Якщо чесно, мені не потрібно було, щоб він мені це говорив.
Можливо, я теж думала, що тобі варто трохи схуднути.
Не хочу копирсатися в минулому, але іноді доводиться,
бо, наприклад, моя мати була дуже стрункою, як і сестра.
І мені завжди говорили: «Ти фігурою в тата.
Ти повненька. Тобі треба схуднути».
Гадаю, через це мене настільки непокоїло,
коли або я виглядала не так, або мої діти,
що замість того, щоб думати, що роблю,
я просто чинила так, як, вважала, буде правильно. Розумієте?
Так. Не думай, що я чіпляюся чи щось таке.
Я був хлопцем із зайвою вагою.
Я це бачив, лікар це бачив,
у суспільстві є уявлення про те, чому це неправильно чи ненормально.
Для мене це значило, що я не хороший.
Я поганий.
Я не виглядаю так, як узвичаєно у світі.
А ще з якихось причин
треба старатися це виправити.
Так.
Це відразу налаштовує тебе вороже.
Наприклад, думаєш, що людина
тебе не приймає.
Що жінці не подобатиметься моя зовнішність.
Я не звинувачую тебе,
тому що розумію, уже давненько зрозумів,
що у своїй сім’ї ти почувалася так, як я.
-Просто розкажу, як це вплинуло на мене. -Так.
Іноді мені чомусь легше
вести такі розмови в цій формі.
-Дякую, Джона. Я це ціную. -А не вдома.
Хочу подякувати, бо ти не казав, що через це вважаєш,
що жінкам не подобається твоя зовнішність.
Я ніколи про це не замислювалася.
Просто намагалася це змінити
й навіть не думала про те,
як мої слова можуть на тебе вплинути.
Зрозумійте правильно, справа не в одному чи іншому досвіді.
Немає значення, як добре ви розібралися з минулим.
Важливо, які стосунки у вас зараз
і що вам потрібно.
-Ви коли-небудь думали про це? -Іноді.
Можете поділитися?
-Можеш бути відвертою. -Так. Я думаю.
Я б хотіла трохи більше постійності.
Іноді Джона приходить до мене, —
я ж мати, — коли хоче поговорити зі мною.
А коли в нього все чудово, він ніби зникає з радарів.
Він про мене не думає, стаю непотрібною.
Просто люблю побути з ним,
бо, гадаю, у нас гарні стосунки.
Вони глибокі. Ми через багато що пройшли.
Але іноді мені стає тривожно.
Коли я думаю, що йому не сподобається те, що скажу, або…
Мені важко сформулювати.
Сформулюй.
Я намагаюся.
Я стримуюсь і не поводжусь абсолютно природно,
бо не хочу, щоб він подумав про мене щось не те.
Знав про це?
Ні.
Але іноді я погано реагую,
коли мені здається, що ти не слухаєш інших і перетягуєш увагу на себе.
Так, я знаю.
Та гадаю, мені корисно почути, що можна зробити
й що їй потрібно, щоб наші стосунки поліпшилися,
за таких обставин, тому що не сприйматиму все так гостро.
-Тобто в присутності третьої сторони? -Так.
До речі, Філ учора дещо згадав.
Він сказав, що у вас був роман.
-Хочеш розібратися? -Це жарт.
Ні, він це казав. Є запис.
Повір, він би цього не забув.
Он як.
-Он як. -Чорт.
Гадаю, саме час закруглятися.
-Думаю, пора. -Гаразд.
Ще одне, перш ніж завершимо. І це не жарт.
Ти колись… У тебе була не точно така,
але подібна відверта розмова з мамою?
І близько ні.
А якби вона була зараз поруч?
Зараз? Так.
Так.
Розумієш, моя мати була мов з іншої планети.
Її батько був психопатом.
Він приходив і лупцював свою дружину,
а також найменшу дитину,
та ні разу не торкнувся моєї мами, і це її дуже мучило.
Думаю, до восьми-дев’яти років
вона й слова йому не сказала.
Був 1932 рік, розпал Великої депресії, а він просто встав і пішов.
Нічого не сказав, не повідомив, що йде.
Просто взяв і пішов серед ночі.
Сорок років по тому він намагався
зв’язатися з моєю мамою, але в неї сталевий характер.
Нічого й сподіватися. Навряд чи відповіла на лист.
З явних причин у неї був пунктик щодо чоловіків.
Щодня за вечерею вона виголошувала про них тираду.
«Чоловіки такі-сякі».
Я не міг їй заперечити.
Мій бідний батько мусив це підтримувати.
-Що він робив? -Він казав: «Так, вона має рацію.
Чоловіки жахливі».
У 13-14 років до мене нарешті дійшло:
«Чорт, я чоловік».
Вона не пережила це й через 50 років.
-Не пережила. -Застрягла в лабіринті.
Вона застрягла в лабіринті на 40-50 років.
ЛАБІРИНТ
У лабіринті страждають через когось іншого.
Частина X створює його,
бо хоче справедливості.
Часто буває так,
що людина думає і говорить тільки про іншу особу.
Вона гадає:
«Я переживу це, коли переді мною попросять вибачення за те,
що злилися на мене, зраджували тощо».
Не важливо.
З тобою повелися погано, і прагнення до справедливості
ставить життя на паузу.
ТВОЄ ЖИТТЯ
Життя швидкоплинне, і на такі дурниці немає часу.
ЛАБІРИНТ
РУХ УПЕРЕД ПАСТКА МИНУЛОГО
Та я провів у лабіринті все своє довбане життя.
Зациклювався на несправедливості.
Наприклад, коли не отримував те,
на що розраховував.
Змарнував години, дні, місяці, роки
свого життя, які не повернути.
Як вона могла вибратися з лабіринту?
Ось що. Пересічна людина хоче, щоб їй відплатили.
Вона хоче, щоб усе було чесно, прагне балансу.
Цього не отримати від інших.
Одержати вдоволення,
відновити баланс можна
завдяки вправі, яка називається
«Активна любов».
Закрий очі
й уяви, що ти у всесвіті, повністю зітканому з любові.
Знаю, звучить дико.
Але стули пельку й роби, що кажу. Не треба упереджень.
Побачиш, що вийде.
Спробую описати.
Це світ, густо пронизаний енергією любові.
Відчуй, як убираєш у себе всю любов усесвіту
й ніжно, але рішуче поміщаєш усе це у своє серце.
У цей момент ти центр любові
з усього всесвіту.
Потрібно уявити людину, на яку ти злишся,
яку ненавидиш чи зневажаєш.
А тоді всю цю любов, яку накопичив,
послати їй.
Нічого не лишати собі, віддати все.
Треба відчувати,
а не лише уявляти, як твоя любов входить у тіло іншої людини.
Це дуже важливо.
На мить ви стаєте одним цілим.
У цей момент відчуваєш: якщо став одним цілим із цим виродком,
то зможеш з’єднатися з будь-ким.
Почуватимешся відважним, майже майстром.
Люди кажуть, що я прошу полюбити того, кого вони ненавидять.
Це не спосіб пробачити людину. Ви не робите це для когось.
А щоб відчути себе цілісним і звільнитися з лабіринту.
Тоді рухатимешся вперед.
Ти хочеш бути правим чи щось створити?
Усе зводиться до цього.
Життя тече.
Хочеш витрачати час на ігри — будь ласка,
але ті дні й години не повернути.
У зрілому віці вона стала громадським діячем.
Була неперевершена.
Коли питали, ким працювала,
казала: «Організовую орендні страйки. Цим заробляю на життя».
Вона нікого не боялася.
Якось мер Нью-Йорка побачив мою матір і сказав: «Хвилинку.
Я не продовжу обговорення, доки тут буде Розалі Стац».
Довелося змусити її піти. Він боявся її до смерті.
Вона перетворила трагічний досвід на силу: не боялася чоловіків
і зробила чимало.
Саме так.
Як на тебе вплинуло те,
що мати ненавидить чоловіків, а ти — один із них?
Бачу, усім цікаво почути відповідь,
але я, мабуть, не знаю напевне.
Одне точно.
Через це я почувався невпевнено серед жінок. Це очевидно.
У мені наче бракувало чогось,
що дає змогу підійти до жінки й почуватися в безпеці.
Мабуть, це найудаліше формулювання.
Оскільки твоя мама тебе принижувала, ти не знаєш,
як спілкуватися з жінками так, щоб почуватися в безпеці.
Так. Я цього навіть не очікував.
Вона поводилася зі мною так, наче я не мав права ні на що.
Я частково це подолав, але не…
Змінилася не так моя емоційна реакція, як поведінка.
Гадаєш, через це тобі було складно довіряти жінкам у цілому?
Не… Тобто зараз?
Зараз це не така вже й проблема.
Скажу дещо: зараз я би був набагато кращим партнером, ніж колись.
Хоча ця планка дуже низька.
Надзвичайно.
Як у тебе з романтичними стосунками?
Чи я в стосунках?
Так. У стосунках?
Ні, я один.
Ти колись переступав стіну, яка утворилася через маму,
і страх, щоб зблизитись із жінкою?
Гадаю,
так, раз.
Але з різних причин не говоритиму про це детально.
Це було давно чи, скажімо, в останні роки?
Ми то сходилися, то розходилися 40 років.
Як би дико це не звучало.
А що заважає вам бути разом постійно?
Скажу в загальних рисах.
У неї є інші сімейні справи, через які…
вона дивиться в зовсім інший бік.
А ще маю проблеми зі здоров’ям.
У мене…
Коли виявили Паркінсона, на мене це мало подвійний вплив.
Це смішно. Бо сьогодні я ледве…
-Гарний результат. -Так, ти зовсім не тремтиш.
Ти хотів би зі мною ходити? Здається, допомагаєш.
Я віддячу…
Просто будеш зі мною щодня до сьомої-восьмої вечора, а тоді йди…
Не влаштовуй зараз довбану комедію.
-Не відхиляйся від теми. -Дякую.
-Я знаю, що ти робиш. -Дякую.
Отже, хвороба і її сімейні справи.
Так.
Не знаю, як це — хворіти на Паркінсона.
Але ти ніколи не думав, що це така відмовка,
а насправді ти не хочеш приймати рішення, бо тебе це лякає?
Так, 100%.
Це ненормальна частина мене…
Хапається за що тільки можна, щоб довести свою позицію.
Це твоя частина X, яка заважає прийняти рішення.
Так.
Знаєш, найбільше в романтичних стосунках я боюся…
Я зрозумів, що щось може вийти,
тільки якщо повністю відкритись і бути вразливим.
Так.
А люди такі дурні, що дуже часто просто відмовляють себе від щастя,
тому, можливо, варто змусити тебе принаймні подумати про це.
Тобі це, безумовно, удалося.
Я не назву точну кількість жартів, від яких я втримався
за останні, скажімо, три хвилини.
Розумію.
У мене теж така хвороба: використовую жарти, щоб уникати емоцій.
Так.
Можна поставити одне питання? Якщо схочеш, пошлеш мене.
Так.
Гадаєш…
ти їй подзвониш
чи поглянеш на ці стосунки якось інакше?
Гадаю, так.
Ти це серйозно чи просто догоджаєш мені?
Ні. Справді…
У мене ніби з’явилась енергія, яка може допомогти із цим рішенням.
Я роблю це тільки тому, що люблю тебе.
Просто хочу…
Я хочу, щоб ти був
щасливим.
Я це відчуваю.
Розумієш, є нюанс. У мене ця хвороба.
Зараз, коли говорю про це, думаю,
мабуть, несвідомо,
що пов’язую жінку, тобто стосунки з нею, і одужання.
Але хвороба Паркінсона невиліковна.
Саме так.
Більшість людей так не хворіють.
А я хворію вже давно.
Я виріс у Мангеттені, тож часто гуляв допізна.
Коли мені був 21 рік чи 22, ми гуляли так принаймні раз на два дні.
Була п’ятниця. Мав зустрітися з двома дівчатами в центрі.
Сказав: «Чудово, буду там за годину».
Я тоді дрімав,
тому знову заснув.
Подумав, що посплю ще 20 хвилин,
а тоді поїду в центр на таксі.
Прокинувся в понеділок уранці.
Подумав: «Повна дупа. Щось пішло зовсім не так».
Був геть виснаженим. Настільки…
Наведу приклад.
Якби було потрібно в пральню, яка прямо через дорогу,
я би ще думав, чи зможу це зробити.
Чи вистачить мені сил.
Це не було на мене схоже. Зазвичай я був гіперактивним.
Тому пішов до невролога.
Якось він сказав: «У вас стеноз шийного відділу хребта,
потрібна негайна операція. А ще у вас хвороба Паркінсона».
Як ти почувався того дня?
Проявляється моя справжня тінь.
Поглянь на мій почерк.
Що не так?
Його майже не розібрати.
Мені й дивитися неприємно.
Колись я чудово володів руками.
Дуже вправно грав у баскетбол, та й був спритним в іншому.
А зараз…
І так видно.
Коли я відчуваю цей страх,
намагаюся побачити свою тінь саме в цей момент.
Вона кахектична. Знаєш, що це означає?
-Виснажена? -Так.
-Ось така зараз моя тінь.
Я ніби розвалююся.
Гадаєш, проблеми зі здоров’ям можуть призвести до самотності?
-Так. -Чому?
Деякий час я буквально боявся виходити на вулицю.
Ти коли-небудь хотів мати дітей?
Так, постійно, але зараз уже пізно.
Я б не хотів мати дитину тепер.
Чому ні?
Я досі дуже слабкий.
Щоб устати з крісла, я маю продумати, як це зробити.
Буде чимало моментів, у яких я насправді
не зможу брати участь.
Не думаю, що це гарна ідея.
Чуваче, це відстій.
Так.
Але якби цього не сталося,
я б не прийшов до останньої своєї теорії.
Здається, щоразу, коли мені дуже важко,
я отримую більше інформації.
Завдяки хворобі Паркінсона я чітко усвідомив, що таке час.
Почав гостро розуміти, яке моє призначення,
що маю робити.
Якщо цього не робити, починаю думати: «Чорт, зі мною таке сталося.
Як кепсько». Це ускладнює життя.
Тоді починаєш постійно себе жаліти.
Це марна трата часу.
Ти опиняєшся в ролі жертви? Жалієш себе?
Так, постійно.
Але я швидко виходжу із цього стану.
Монтуючи фільм,
я почав використовувати твої малюнки для ілюстрації інструментів.
Вони трохи нерівні,
тому хочу спитати, чи ти не проти.
Це чудово. Звісно, використовуй.
Навіть добре, що вони нерівні.
Бо суть у тому, що ми не перемагатимемо щоразу,
точно не будемо ідеальними,
ми на це не впливаємо,
але маємо нестримне бажання йти вперед.
І малюнки про це нагадуватимуть.
Кожна картка зображає дещо інший шлях до практично тієї самої мети:
діяти, хоч би як тобі, бовдуру, було страшно.
РАДИКАЛЬНЕ ПРИЙНЯТТЯ
Це як радикальне прийняття, важлива практика,
яка допомагає мені багато із чим.
Саме так.
Справа ось у чому. Кожна подія може чомусь навчити.
Коли щось іде не так,
можна подумати: «Це не так і погано. Завтра я оговтаюся».
Цього недостатньо.
Треба виробити рефлекс дивитися в корінь.
Дивитися в корінь означає побачити щось значуще.
Старатися якомога менше фокусуватися на негативному,
натомість учитися думати, що можна зробити зараз.
Мені треба потренувати руки.
Є щось, що витримає мою вагу?
-Потренувати руки? -Так. Бо я закляк.
Можеш спертися на візок, якщо хочеш.
Обережно, Філе.
Я ще не робив цього перед стількома людьми.
Навіть якщо зроблю десять. Із цією штукою зручно.
Можна, я її заберу?
Дорогі такі вправи.
Перше, не роби висновки.
Не можна думати ні про що негативне.
Це не означає, що ти дурний чи негативного немає.
Не можна в це заглиблюватися. Це суперечить тому, що ми робимо.
Друге. Зрозуміло, що потрібно знайти щось позитивне.
Чуваче, ти просто супер.
Якщо робити 100 таких щодня, стаєш сильнішим.
-Ти робиш 100 на день? -Мабуть.
Бо щоразу, коли заклякаю, не можу рухатися як слід.
Зараз рухаюся значно вільніше.
А в такому стані не можу ворухнути жодною.
Я виявив, що це працює.
Може, це матиме розголос, якщо ви не виріжете сцену.
Отже, дивитися в корінь проблеми
означає не тільки хотіти це робити,
а й вірити в те,
що побачиш щось цінне.
Завдяки цьому все починає набувати більшого сенсу.
До суті не докопаєшся через великі речі.
Треба шукати її в дрібницях.
Почуваюся вільно.
-Мені краще. -Я б робив це для мами.
Вибач.
У всьому потрібно шукати цінність.
Якщо тобі це вдається, у тебе купа можливостей.
Мені більше нічого додати.
Ти впустив мікрофон. Приголомшливо.
Це один із найкращих. Хіт Стаца.
-Так і є. -Я скористався ним учора ввечері.
Так? І як?
У мене був приступ тривоги, не міг заснути.
Не хотів ще більше розхвилюватися через те,
що не висплюся перед роботою,
тому скористався прийомом радикального прийняття, у процесі навіть
придумав кілька ідей для сьогоднішньої зйомки.
Що ж, ти добре попрацював.
Тому не налажай зараз.
Я розповідав про Каїна й Авеля?
-Мабуть, ні. -Ти з ними в одну школу ходив?
Пригадую… Певно, мені було дев’ять.
Тоді не можна було вскочити в літак, як нині. Це було щось.
Того разу нічого не було видно. Похмурий був день.
Тато говорив зі мною про це. Він сказав:
«Не хвилюйся. Ми піднімемося вище хмар і побачимо сонце».
Я просто не міг у це повірити.
Подумав: «Ти що, з глузду з’їхав?
Як сонце ще могло бути там, нагорі,
коли небо мов вата й видно тільки хмари?»
Я точно пам’ятаю ту мить,
коли сонце пробилося крізь хмару. Я так здивувався.
Наче всі мої уявлення про всесвіт перевернулися з ніг на голову.
Цінний досвід, бо я більше не робив висновків про природу реальності
на основі вражень за останні п’ять хвилин.
Угорі завжди є сонце.
Як і хмара, що його затуляє.
Якщо не можеш прорватися, думаєш, що день дуже невдалий.
А точніше, гадаєш, що невдале життя.
ЧАСТИНА X ЧОРНА ХМАРА
Кожна твоя думка впливає на настрій.
І вона або позитивна, або негативна.
Потік вдячності складається з позитивних.
ПОТІК ВДЯЧНОСТІ
Частина X прагне підтримувати негативний потік, тому створює хмару,
щоб затулити сонце.
І забуваєш, що там, нагорі, насправді сонячно.
Постає питання: як пройти крізь хмару?
Відповідь — з вдячністю.
Це дарує відчуття,
що завжди є щось позитивне, навіть якщо його зовсім не видно.
Але потрібна схема дій, інструмент.
Потік вдячності — це не думки про те, за що ти вдячний,
а процес створення таких речей.
Закрий очі.
Тепер назви дві чи три, щонайбільше чотири
речі, за які ти вдячний.
Що менша річ, то краще,
бо це змушує концентруватися на вдячності.
Не поспішай. Ти маєш відчути вдячність.
Я вдячний за моїх племінників.
Вдячний за серфінг.
Вдячний…
за мою собаку.
За те, що в мене є ти.
Добре. Продовжуй називати речі, але не вголос.
Продовжуй створювати потік вдячності.
Добре.
Далі,
коли відчуваєш, що ось-ось подумаєш про чергову таку річ, зупинися.
Придуши цей імпульс, і відчуєш силу, яка створює вдячну думку.
Ця сила все міцнішає, і в одну мить відчуваєш, як вона тебе поглинає.
Це потік вдячності.
Було чудово. Ти щось відчув?
Усе наче просто
вповільнилося.
Я відчував тепло.
Таке, ніби тобі комфортно.
Дуже добре.
Головне — не повторювати одне й те саме знову й знову.
Вдячність має стати творчим актом.
Коли доводиться покопатися, щоб виявити ці речі,
твій настрій поліпшить сам процес.
Стає в пригоді, коли думки виходять із-під контролю.
Найгірше — сперечатись із собою.
Стане ще важче,
жодної користі.
Вдячність — це не «Мені пощастило, що хтось допоміг» чи подібне.
Це стан, у якому хочеться бути якомога частіше,
бо саме цей стан з’єднує тебе…
Дає змогу пройти крізь хмару.
Щойно опиняєшся там, потрапляєш в інший світ.
Тим часом частина Х говорить, що не варто бути вдячним, тебе надурили.
Ти жертва, що не отримала належне. Нащо бути вдячним за те, що маєш?
Це говорить диявол. Класична частина Х.
Я не говорю з тобою багато про хворобу Паркінсона.
Мені цікаво, яку роль тут відіграє боязнь визнати
власні страхи, пов’язані із цим.
Моя тобі порада — припустити, що ти мене недооцінюєш,
бо я вношу корективи щодня,
багато з них дуже корисні.
Знаєш, я кумедний.
Це не те, про що я часто думаю.
Я думаю про майбутнє,
а найбільше боюся того, що не встигну зробити достатньо перед смертю.
Бо маю стільки…
На зйомках ми обговорили, можливо, 10% від усього.
Так, крихту.
Гадаю, смерть сама по собі — це дуже…
складна тема для кожного.
Мені…
зокрема, дуже страшно втратити тебе.
Не те щоб я часто про це думав,
але ти та людина, до якої я йду за життєвою порадою
і заспокійливим відчуттям того, що можна подолати різне.
Водночас
єдиний раз, коли я безпосередньо стикнувся зі смертю,
пройти через це мені допоміг саме ти.
Говориш про брата?
Так. Коли він несподівано помер кілька років тому,
я не знав, що й ти втратив брата.
Не знав аж до роботи над фільмом.
Ти розказав, де був того дня.
-Так. -Ти пам’ятаєш, де стояв.
Що пішов того дня до школи й усе таке.
Дуже часто я уникаю думок про той день.
Того ранку я прийшов до тебе.
Це був найважчий день у моєму житті.
Найбільше моє потрясіння.
Пригадую, як того дня ти сказав: «Дай мені телефон».
І сфотографував мене.
Мені цікаво, навіщо ти це зробив?
У житті дуже рідко випадає шанс зафіксувати
такий важливий, кульмінаційний момент.
До нього можна повернутися.
Через тиждень чи рік — неважливо.
Пройде деякий час.
І за цей час
ти відчуєш силу зцілення.
Так. Я не дивився на це фото
чотири роки.
Але видрукував, бо хотів показати тобі й поглянути сам.
-Не дивився на нього чотири роки? -Так.
З хорошого…
тут те, що немає фальші.
-Моє обличчя напрочуд спокійне. -Так.
Це так дивно.
Можливо, горе зняло нашарування всього…
що не мало значення.
Що вважав необхідним, але чого не потребував насправді.
Це фотографія людини, яка пройшла через пекло,
вийшла з іншого боку та з якою все гаразд.
Без драми, що мені подобається.
Фотографія перемоги, навіть якщо на це не схоже.
ПЕРЕЖИВАННЯ ВТРАТИ
«Переживання втрати» дає змогу впоратися з утратою, правда?
У більшості це виходить кепсько.
Люди не лише погано почуваються та впадають у депресію, розпач,
а бояться щось утратити вже до того, як це станеться.
Мета вправи — досягти стану потенційної неприв’язаності.
Я можу йти до певної мети, але не прагнути цього.
Я планую цим займатися, багато працювати.
Але готовий і програти.
Спершу вибери щось, до чого, на твою думку, надто прив’язався.
Це може бути людина, робота, щось незначне. Не принципово.
Щось, що не хочеться відпускати.
Ти боїшся, що якщо відпустиш це, станеться щось жахливе.
Вибрав?
Добре.
Тепер уяви, що ти хапаєшся за цю штуку.
Нехай навіть вона не матеріальна. Неважливо.
Просто уяви.
Хапаєшся, як за гілку дерева.
Тобі страшно. Боїшся відпустити.
Та все одно це робиш.
Відпускаючи, ти падаєш.
Але це викликає приємні відчуття.
Ти з подивом виявляєш, що падіння насправді досить повільне й м’яке.
Ти летиш униз.
І говориш: «Я готовий утратити все».
Говори це про себе.
Потрібно по-справжньому відчути цей намір.
Щойно ти це скажеш,
приземляєшся на поверхню сонця, яке було під тобою,
і твоє тіло згорає.
Тоді ти справді втрачаєш усе,
бо твій інструмент володіння — фізичне тіло.
Коли твоє тіло згорає, стаєш сонячним променем,
одним із багатьох.
Ти випромінюєш енергію в усіх напрямках:
з тебе струмує любов, якою ти ділишся зі світом.
Тепер роззирнися довкола себе,
і ти побачиш безліч інших сонць,
подібних до того, у якому зараз ти. Усі вони світять.
Раптом ти чуєш як усі сонця говорять в унісон:
«Ми всюди».
Це сонячний світ.
У ньому можна лише віддавати. Не брати.
Не вийде щось схопити, триматися за це. Це неможливо.
Відкрий очі.
Як почувався?
Прекрасно.
-Хочеш розповісти більше? -Так, хочу.
У мене чудово виходить не прив’язуватися
до, скажімо, роботи, особи чи суперечки з кимось.
Можу це зробити, інструменти допомагають.
Та коли доходить до, наприклад, романтичних стосунків
чи члена родини, якого я люблю,
мені важко прийняти той факт,
що це можна втратити.
Постався до цього так. Ти не намагаєшся стати неприв’язаним.
Не намагаєшся відв’язатися щоразу,
коли боїшся втрати.
Більшість людей
за все життя жодної секунди не були неприв’язаними.
Тому для них корисно навіть просто рухатися до цього.
Для людини це неможливо.
Кепсько бути ні до чого не прив’язаним.
Тепер зрозуміло.
Отже, мета — не стати повністю неприв’язаним.
Так ти працюєш над тим, щоб утрата жодної людини, місця чи речі
не могла повністю відняти в тебе життя,
відчуття цілісності.
Саме так.
Не хочу нічого приховувати,
інакше потім це з’їдатиме мене зсередини.
Навіть свої страхи чи біль.
Коли говориш про них, мов звільняєшся.
Інструмент «Переживання втрати» дуже допомагає.
Я б хотів сказати, що інструменти допомагають цього позбутися,
але все одно щодня відчуваю біль.
-Розумієш? -Так.
Я досі сумую за братом.
Так, і сумуватимеш іще дуже довго.
Та я ось що скажу.
Переживання смерті — це не довготривалий стан.
Ти можеш її боятися, це нічого,
якщо після неї щось відчуваєш.
І це переродження,
ідея про те, що можна переродитися після найгіршого,
піднятися з найглибшого дна
й знову щось збудувати в новому циклі.
Через цей досвід найбільше наближаєшся до Бога.
Так, розумію. Така реальність, життя просто триває.
Але маю кілька людей, яких не хочу, бляха, утрачати.
І тебе теж.
Що я такого роблю?
Нам треба одружитися.
Хочу шлюбний контракт.
-Ось дещо. -Це божевілля.
Так, ось.
Під час зйомок цього фільму я зрозумів одну річ.
Я звик думати, що люди, на яких рівняюся,
не мають таких проблем, як у мене.
Вибач.
Розумію.
Це абсурд, знаю. Так і є.
-Ти смієшся, бо це абсурд. -Так.
Ти створив усі ці інструменти.
Гадаю, людям корисно побачити
на твоєму прикладі, що наші кумири
не позбавлені всіх проблем, які маємо ми.
Ти досі працюєш над собою і намагаєшся
утримувати стан рівноваги, як усі інші.
Твоя особливість у тому, що ти не позбавлений болю,
невизначеності чи постійної роботи.
Думаю, є щось прекрасне в тому, щоб бачити тебе вразливим.
Мені це говорить про те, що не існує
людей, які повністю з усім розібралися.
Так.
Це і є секрет життя.
-Наскільки я розумію. -Що саме?
Прийняття того, що ти ніколи не розберешся. Ніхто не розбереться.
Щастя залежить від того, як ти це приймеш
і що із цим робитимеш.
Але спочатку прийми, бо якщо цього не зробити,
думатимеш, що можеш щось повністю пережити,
переварити, ліквідувати. Але це не так.
Зараз такий чудовий момент.
Хлопці, можете залишатися на місцях, а я піду додому й посплю?
А коли повернуся сюди вранці, ви так і будете…
-Можна так? -Так.
Утомився?
-Так, трохи. -Гаразд, іди приляж.
Що бачиш, як заплющуєш очі?
Океан.
Прекрасний пляж, і хвилі такі…
Вони не величезні. Просто ідеальної форми.
Тепер накочуються на моє тіло.
Вода тепла чи холодна?
Тепла.
Знаєш, що сказала моя мама, коли брат потрапив у лікарню?
«Він прийшов туди немовлям, — йому було три роки, —
але через три місяці — думаю, пройшло три місяці й він помер —
став дорослим чоловіком».
Отже, щось… Він змінився.
Мені стало так сумно, але водночас…
я був, гадаю, у захваті.
-Ти його зараз бачиш? -Що?
Бачиш його?
Так, він не особливо…
Я відчуваю, що це мій брат, але він начебто…
Здається, він твого віку.
Каже,
що не попередив мене чітко й завчасно про свою смерть.
Каже…
що його це особливо не турбувало. Він знав.
Не розумію, як він міг
мені сказати.
Можливо. Не знаю.
Це неможливо, але в мене таке відчуття,
ніби я лечу, присягаюся.
Як тобі це?
Чудово.
Можна мені сісти?
Ти літаєш у повітрі?
Сподіваюся, це припиниться, коли мої ноги…
Страховка це покриває?
-Так, хочеш сісти? -Так.
Так, звісно, сідай.
Гарна кімната.
Щодня справжній виклик для мене — це встати з ліжка.
Може, це просто спроба отримати наді мною контроль або…
Точно не скажу. Чому?
З усіх цих причин.
-Принести тобі ліки? -Так.
Мені подобається такий фон,
тому що багатьом сниться,
що вони знаходять у своєму будинку ще одну спальню.
Іноді це величезна кімната.
Насправді такий сон означає, що вони стають свідомішими.
Розширюється уявлення про всесвіт.
Коли бачиш сон про те, що в будинку є кімната,
якої насправді немає,
значить, свідомість розширюється?
Так.
Це божевілля.
…що не одужає, говорю: «Роби, що кажу.
Точно виконуй мої вказівки. Гарантую, стане краще».
Чекай, є ідея.
Так, говори.
Оскільки ми вже зняли початок фільму,
ця сцена може піти в кінець.
Можна розказати, чому я створив цей фільм,
тепер, після всього, що було на майданчику.
Чудова ідея.
Спробуй… Тільки швиденько.
Спробуй сказати початок, а потім, відразу після цього, — кінець.
Я знімаю цей фільм,
бо прагну, щоб через нього якомога більше людей
мали доступ до терапії та інструментів, про які я дізнався
в ході неї.
Я створив цей фільм,
бо люблю Філа…
бо мені подобається, яким стало моє життя завдяки інструментам.
І не важливо, що про фільм подумають люди.
Головне, що ми його закінчили.
Разом.
Так, зараз ми з тобою ближчі, ніж коли тільки почали,
і я вважаю, що це добрий знак.
А для мене ще й велике щастя, мені ж бо 74 роки.
Люблю тебе.
А я тебе.
Усе одно годі вантажити мене своїми проблемами.
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ НАШИМ БРАТАМ
Десь місяць тому на зйомках ти згадав про жінку,
з якою ви то сходилися, то розходилися багато років.
Згодом ти коротко розказав по телефону,
як із нею зв’язався.
Хочу про це запитати,
але лише якщо маєш бажання розповідати.
Це дивовижно.
Вона для мене найближча людина у світі.
Коли були молодші,
не хотіли стосунків переважно
через мене.
Мені не вистачало волі працювати над ними.
Тепер усе інакше.
-Ти зв’язався з нею після нашої розмови? -Так. Це допомогло.
-Після неї мені стало трохи соромно. -Чому?
Що я робив щось без повної віддачі,
на півсили.
Так що це дуже допомогло.
Як гадаєш, хто з вас двох
найбільше боїться справжніх стосунків?
Ти чи вона?
Я, 100%.
Думаєш, тобі вдасться трохи відкритися
і відкинути страхи, щоб спробувати?
Ти цього хочеш?
-Так, працюватиму над цим. -На який результат сподіваєшся?
Сподіваюся, що все вдасться.
Це бажаний результат.
Переклад субтитрів: Троцька Ольга