Downloaded from YTS.MX
NETFLIXOV DOKUMENTARNI FILM
Official YIFY movies site: YTS.MX
ZAŠTO SAM TOLIKO TJESKOBNA
CIJELO VRIJEME?
POVEZANA PITANJA: ŠTO MOGU UZETI ZA TJESKOBU?
KAKO TEHNOLOGIJA UZROKUJE TJESKOBU
POBJEGNI IZ ZAMKE TJESKOBE
MILENIJALCI, NAJTJESKOBNIJA GENERACIJA
KAKO TEHNOLOGIJA UZROKUJE TJESKOBU
UZROKUJE LI MOBITEL TVOJU TJESKOBU ILI DEPRESIJU?
HEJ, ŠTO IMA? JESI LI JOŠ UVIJEK…
TERMIN KOD ZUBARA U 13 H
NAHRANI MAČKU
REZULTATI IZBORA
HEJ, JESU LI TI UKLJUČENE OBAVIJESTI?
SASTANAK S E. MANDEROM U 15 H
Kako se nosite sa stresom?
Imamo tabletu koja će to riješiti za pet minuta.
Što točno radi? Kakav osjećaj izaziva?
Milijunima ljudi ublažava bol.
Uvijek kod sebe imam Xanax. U torbi mi je.
Znao sam da uvijek imam čarobni metak. Našao sam sustav koji funkcionira.
To je najbrži način kad vam netko kaže:
„Pod stresom sam. Ne spavam dobro.”
„Uzmi ovu tabletu. Moći ćeš zaspati.
To će te smiriti. Zbogom.”
Došlo je do eksplozije Xanaxa.
Posljednja dva desetljeća broj recepata vrtoglavo raste.
Uzima ih otprilike 1 od 8 odraslih Amerikanaca.
To je mnogo recepata.
Čini se kao da je oduvijek tu.
Uvijek možeš pitati prijatelja: „Imaš li Xanax? Znaš nekog tko ima?”
Je li to zato što smo više tjeskobni kao nacija?
Jesmo li više svjesni? Ili zato što je dostupno više lijekova?
Tjeskoba je alarm koji govori da nešto nije u redu.
Nešto nikako nije u redu.
Mozak i tijelo nemaju osjećaj da ikad pravimo pauzu.
Zapravo stalno radimo.
Voljela bih živjeti na jednoj polovici Xanaxa.
To je osjećaj blagosti koji percipiram kod svih drugih.
Stani. Vrijeme je za Xanax.
Tableta je veoma jednostavno rješenje
radi kojeg smo stvorili cijelu infrastrukturu za promociju.
Liječnici upozoravaju: opasnije su i lakše izazivaju ovisnost nego što mislite.
Kad sam je prvi put uzela,
rekla sam da razumijem zašto su ljudi ovisni o tome.
I da moram biti oprezna s tim.
Znajući što sad znam,
nikad ne bih uzeo taj prvi recept.
Nikad.
Odeš liječniku i očekuješ pomoć,
ali ne shvaćaš da ako te problem nije uplašio,
čekaj tek da vidiš rješenje.
Zapeli smo u staroj priči popravljanja nečeg slomljenog,
umjesto da izgrađujemo otpornost protiv toga.
Jedna od posebnosti modernog života
jest to koliko provodimo život u svojoj glavi.
Život nam se sada uvelike odvija
u ovom prostoru između naših ušiju.
Više ne bježimo od tigrova. To bi donekle čak bilo mnogo jednostavnije.
Prije 2000 godina koje je bilo glavno prijevozno sredstvo?
-Strah. -Strah?
Kad životinja zareži i ugrize te, pretrčiš milju za minutu.
-Strah te transportirao? -Strah te držao u pokretu.
Kad smo tjeskobni, u tijelu se zbiva nešto vrlo slično kao kad se bojimo.
Mozak ljudi, primata, sisavaca, pa čak i gmazova,
ima centar za strah, koji se zove amigdala.
Kod ljudi postoje dvije. Simetrične su.
Leže u sredini. Imaju oblik badema.
Amigdala se aktivira ako postoji razlog za nervozu ili strah.
To je reakcija borbe ili bijega.
Naš simpatički živčani sustav priprema nas za akciju.
Krv se pumpa, srce ubrzano kuca,
mišići se aktiviraju.
Tjeskoba je zapravo oblik energije.
A energija, ako se prikladno kanalizira, može biti nešto uistinu pozitivno.
Daje nam energiju da nešto postignemo.
Pametniji smo, fokusiraniji, odlučniji, ambiciozniji, puniji nade.
Ako možemo prihvatiti tu količinu tjeskobe i upotrijebiti je.
Što se tiče anksioznih poremećaja,
smatram da se javljaju kod ljudi kod kojih naglo poraste adrenalin
i to ih paralizira.
Paralizira ih kognitivno, fizički ili oboje.
Kad imam napad tjeskobe,
prvo mi bude vruće i osjećam pritisak.
Osjećam kao da je zrak gust i pritišće me,
poput jako vruće i teške deke.
Srce mi ubrzano i snažno kuca.
Disanje postaje sve brže
i osjećam kao da imam čvrstu traku oko prsa.
Osjećam kao da moram češće disati
da bih dobila dovoljno kisika da preživim.
Ne mogu doći do daha.
Zjenice se šire. Počneš se znojiti.
Krv iz trbuha istječe do udova.
Često imam osjećaj: „O, Bože, boli me trbuh.
Što će biti? Hoću li se razboljeti?”
Mišići su mi toliko napeti da se cijela zgrčim.
Racionalno si govoriš da je to smiješno. Da nema problema.
Ali nisi u stanju logički razmišljati.
Dolazi do mnoštva promjena, mjerljivih sve do molekularne razine.
To je fizička razina.
Tu je i psihološka razina. Ono što osjećaš. Strava.
Bojazan.
Strah. A onda bih uzela jedan Xanax
i nakon tri ili četiri minute osjećala bih kao da sam opet normalna.
Ja osjetim kao da se momentalno aktivira.
Zato sam ga doživljavao kao čaroban eliksir.
Najprije me fizički opustio.
To mi je trebalo da mogu opustiti mišiće,
opustite ruke, disanje.
Uklonio je taj intenzivni pritisak
dok sam se pokušavala vratiti u ravnotežu.
Nikad prije nisam osjetila nešto slično.
Daje ti mogućnost da jednostavno otpustiš.
Da otpustiš sav stres i sve brige od tog dana.
Sav taj teret nestane.
Ne znam je li itko probao Xanax.
Fantastičan je.
Vrlo prigušen pljesak za Xanax.
Nema reakcija oduševljenja, samo omamljeno „da”.
Benzodiazepini.
To je skupina lijekova. Koja će imena ljudi prepoznati?
Valium. Xanax.
Klonopin. Ativan.
Jedan od prvih: Librium.
Svi oni farmakološki dijele isti mehanizam.
Benzodiazepini potenciraju neurotransmiter u mozgu zvan GABA.
Možemo reći da su depresivi.
To znači da smanjuju komunikaciju jedne moždane stanice prema drugoj.
Smiruju mozak.
Kao da… Znate?
Smiruje naše reakcije borbe ili bijega.
Usporava disanje. Usporava otkucaje srca.
Snižava sve te aktivacije.
Kad smo smireni biološki, posljedica je da smo također smireni emocionalno.
Mogao sam jasno razmišljati. Misli bi mi glatko tekle.
Osjećao sam se kao bolja verzija sebe.
Na neki sam način to i bio.
Već u drugom razredu znao sam da sam nervozno dijete.
Znao sam da imam nervozan želudac i to mi se nije sviđalo.
Vrlo rano razvio sam akutnu fobiju,
fobiju od povraćanja, koju je imala i moja mama.
To je čudna fobija.
No sad znamo da nije neuobičajena.
Od svoje šeste godine živio sam u smrtnom strahu od toga,
što je dovelo do fobije od klica, hrane i trovanja hranom.
Količina vremena koje sam zbog te prijetnje tijekom života proveo
pregledavajući svoju okolinu nenormalna je.
Kad sam postao stariji, počeli su napadi panike.
Pozdrav, dobro došli.
Letenje kod mene i dalje izaziva prejaku fizičku tjeskobu.
Sad locirajte sebi najbliži izlaz.
Imam prejaku fizičku tjeskobu i kad imam javni nastup.
Tijekom karijere novinara, pisca i urednika,
morao sam više letjeti, više javno nastupati.
U 30-ima i 40-ima objavio sam dvije knjige,
pa sam morao držati javne nastupe.
Kroz to sam naučio kako titrirati svoje doze.
I dalje sam osjećao tjeskobu, ali nije bilo kao Cindy Brady u TV seriji.
Kad se upali crveno svjetlo,
u eteru smo i bit ćemo u svačijem dnevnom boravku.
Ono kad se upali crveno svjetlo na kameri i ona se smrzne.
A onda sam 2014. g. objavio knjigu Moje doba tjeskobe.
MOJE DOBA TJESKOBE
Pisao sam o svojim problemima s tjeskobom.
Mislio sam, možda mi to pomogne, i to bi bio najbolji završetak knjige.
Prvo, glavno, bio bih izliječen.
Drugo, možda bi to bila još veća uspješnica
jer govorila bi o mom uspjehu, umjesto o tome da sam još tjeskoban,
što nije jednako zadovoljavajući ili koristan kraj.
Zamislite da strah i tjeskoba sabotiraju sve vaše svakodnevne aktivnosti.
S. Stossel cijeli se život bori s tjeskobom.
Autor Scott Stossel urednik je časopisa The Atlantic i diplomirao na Harvardu.
Oženjen je i ima dvoje djece.
Kratkoročno, učinak je bio paradoksalan:
tjeskoba mi se pogoršala.
I porasla mi je razina konzumacije benzodiazepina.
Kako vi i 40 milijuna drugih liječite takvu tjeskobu?
Isprobao sam mnogo toga.
Uzimam lijekove. To od srama nikad prije ne bih priznao.
Uzimam antidepresive, benzodiazepine…
-Kao Xanax? -Xanax, lijek protiv tjeskobe.
Donijeli ste dovoljno za cijeli razred?
Imam nekoliko. Da ih podijelim?
Prilikom pisanja te knjige htio sam dokučiti
je li izvor moje tjeskobe nešto zacrtano u genima
ili možda neka psihička rana iz mog ranog djetinjstva.
Naš bazični temperament,
kako reagiramo na svijet,
uvelike nam je urođen.
Radili su razna istraživanja blizanaca.
Pokazala su da to ima snažan utjecaj.
No koliko god snažan bio taj utjecaj, to nije sve.
Jer da jest, jednojajčani blizanci uvijek bi imali istu razinu tjeskobe.
A to uopće nije slučaj.
Naša iskustva imaju golem utjecaj.
Brzi hip-hop pokret stopalima.
Prva iskustva s tjeskobom imala sam tijekom školovanja.
Bila sam žrtva maltretiranja.
U mojoj osnovnoj školi bilo je samo troje crnaca.
Zato sam uvijek bila jedini crnac u razredu.
Često su me maltretirali zbog rase.
Imala sam strah od školskog odmora
jer su se tada događale najgore stvari.
Odrasla sam na jugu Floride u vrlo skromnoj obitelji.
Roditelji nisu imali mnogo.
Nakon srednje škole otišla sam u vojsku
jer sam znala da želim studirati.
Morala sam naći način da platim studij.
Provela sam petnaestak mjeseci u Iraku.
Imam sreće što mogu reći da je moj boravak ondje prošao bez uzbuđenja.
S druge strane, u vojsci sam doživjela seksualno napastovanje.
To je ono što je uzrokovalo
mnogo mojih problema nakon odlaska iz vojske.
Duboki udah. Osjetiš napetost?
Sedamdeset pet?
Zamalo.
Kad sam se vratila,
odlučila sam se preseliti u New York i studirati.
Htjela sam studirati modu.
Osjećala sam se jako udaljeno od ostalih studenata
jer sam bila starija od njih
i imala iskustva koja oni nisu imali.
Nisam se mogla povezati s njima.
Za mene je sjedenje u toj učionici bilo najvažnija aktivnost taj dan,
jer kockala sam se životom za priliku da sjedim ondje.
Također, mozak me tjerao da se počnem suočavati
s onim što mi se dogodilo u vojsci.
Sve to nadiralo je u isto vrijeme.
Tada su mi prvi put prepisali lijekove.
U to vrijeme bili su mi od iznimne pomoći
jer bila sam u krizi.
Noktima sam se držala za život.
Sinoć prije spavanja razmišljala sam:
„Što mi treba da se smirim?”
Treba mi sigurnost.
Uvijek se javim vidovnjaku.
Moram znati. Moram znati budućnost.
Hoće li biti u redu?
Ne. Moram razgovarati s liječnikom ili s vidovnjakom.
Moram znati.
Dva tjedna od početka pandemije izgubila sam posao.
Sjećam se da sam mislila: „Kako ću sa stanarinom?
Kako ću s računima? Što će se dogoditi?”
Dogovorila sam se s dečkom da živim s njim.
A onda sam saznala da me varao,
pa sam se morala vratiti majci.
Morala sam ostati kod kuće.
Nisam radila.
Nisam imala auto.
Moji su roditelji radili i bila sam sama.
Morala sam skrivati tu golemu bol,
jer nisam htjela povrijediti roditelje.
Već su bili vrlo uznemireni.
Shvatila sam da osjećam tjeskobu.
Sjećam se da sam mislila: „Ne želim da dođe noć.”
Svake noći.
Imala sam prijatelja koji je imao Xanax i rekla sam si:
„Trebam se omamiti da bih mogla spavati.”
Pitala sam svoju nekadašnju terapeutkinju i iznenadila sam se
kad mi je rekla da sama odlučim.
Pomislih: „Koji vrag?”
Mislila sam da će me kao terapeutkinja umiriti i reći:
„Nisi na toj razini. Tvoja tjeskoba nije za Xanax.”
Ali ona je rekla: „Ako želiš, možemo isprobati tu opciju.”
Shvatila sam da je odluka doista na meni.
Kao poput onog stakla koje razbiješ u slučaju nužde,
ali moraš jako pažljivo odabrati taj slučaj nužde.
Recepti za benzodiazepine sve su brojniji
u posljednja dva do tri desetljeća.
Pogledajte broj ljudi koji se bore s tjeskobom.
Za života to je trećina nas. Jedan od tri.
To znači da vas tjeskoba oslabi
do te mjere da vam mogu dijagnosticirati anksiozni poremećaj.
To je vrlo velika brojka.
Mislim da imaš napad panike.
Ne, to ne postoji.
To je PR spin slavnih ličnosti.
Vjeruj mi, upoznao sam dovoljno slavnih.
Ne, to itekako postoji.
Mislim da nam se servira mit da su svi ostali sređeni.
„Samo se ja mučim. Samo ja imam problema.”
„Svi ostali žive besprijekorno.”
SAMO DOBRE VIBRE
„Što ne valja sa mnom da i ja to ne mogu?”
To je ciklus koji se otme kontroli u različitim trenucima.
Dio te jednadžbe su očekivanja.
Očekivanje da ćemo moći nešto stvoriti.
I plasirati to na društvenim mrežama i imati milijun pratitelja.
Društvene mreže izazivaju tjeskobu. To se ne može izbjeći.
Uspoređujete svoje unutarnje, stvarno iskustvo
s njihovim vanjskim, uljepšanim iskustvom.
Uvijek ćete izvisiti.
Mnogo je novih društvenih problema.
Nemate granice između posla i kuće?
iPhone umjesto kontakta očima. To je sada status quo.
Ako smo u glavi, na mobitelu,
na laptopu, onda nismo u tijelu.
Negdje smo drugdje.
Tinejdžeri se manje druže s prijateljima.
Odvojili smo se od tijela. I jedni od drugih.
Odvojili smo se i od prirode.
Jer samo gledamo u mobitel i sami smo.
-I najednom zađe sunce i dan je gotov. -Da.
Možda su psihotropici način da se prilagodimo svijetu
za koji na neki način nismo stvoreni.
GOLEMA EKSPLOZIJA U BEIRUTU
Stalno nas se stimulira groznim događajima
koji se zbivaju diljem svijeta.
Svjedočimo li početku Trećeg svjetskog rata?
U doba mog odrastanja vijesti su se emitirale samo triput dnevno.
Nuklearno oružje…
Sad vijesti možete pratiti 24 sata na dan.
To je pozadinski šum o kojem ne razmišljate svaki dan, ali tu je.
EKO-ANKSIOZNOST
-Epidemija usamljenosti. -Poremećaj uzrokovan stresom zbog izbora.
Mnogi Amerikanci kažu da osjećaju tjeskobu i stres.
Idem u spavaću sobu po Xanax.
Doneseš mi ih šest?
-Donijet ću cijelu bočicu. -Dobro.
Još prije dolaska virusa COVID-19 nismo bili u dobrom stanju.
Anksioznost je već prestigla depresiju kao vodeća dijagnoza.
A pandemija je sve pogoršala.
Jedan u nizu zapanjujućih raspada.
Briga o djeci jedan je od najvećih izvora stresa.
Moje jedino rješenje bilo je otići u ormar, kleknuti,
početi plakati i moliti se: „Daj da ovo prebrodim.”
Skupina majki našla je neobičan način kako izaći na kraj sa stresom i napetosti.
Terapija iskonskim vrištanjem.
Znanstvenici ne mogu vjerovati što…
Postoji savršena oluja čimbenika zbog kojih smo sad tjeskobniji nego ikad.
ŽIVOTI CRNACA SU VAŽNI
17 UBIJENIH U ŠKOLI
„NEMOGUĆE PREŽIVJETI”
TEHNIČKE POTEŠKOĆE MOLIMO, PRIČEKAJTE
Ako nađete vremenski stroj i vratite se u prošlost, rado bih išao s vama.
Amerikanci su pili. Da, pili smo.
Bilo da netko olakšanje nađe u boci alkohola ili bočici lijekova,
ljudi provode terapiju i sami se liječe.
Ljudski kapacitet za ono što danas zovemo tjeskobom
vjerojatno je isti već desetke tisuća godina.
U prošlosti smo to zvali melankolija,
sjeta, engleska pošast,
neuroze, živčani temperament, živčani slom, neurastenija.
Neurastenija je bila bolest kapitalizma u američkom pozlaćenom dobu.
Otela se kontroli.
Dijagnosticirali su je na sve strane.
Neurasteniju su vidjeli kao novu vrstu bolesti,
rezultat modernog života.
Ljudi su se selili u gradove, u pogon su puštane tvornice,
žene su postajale dio radne snage i na neki način neovisne.
Parni stroj, dnevne novine i protok informacija.
Širenje vijesti ludim ritmom.
Ljudi bi ujutro u novinama pročitali
o erupciji vulkana na drugom kraju svijeta,
a onda bi cijeli dan razmišljali
o tome kako vulkan može uništiti cijeli grad.
Nismo prvi koji su doživjeli tjeskobu uzrokovanu tehnologijom.
Tipičan simptom bila bi nemogućnost da se isključe misli.
Morbidne misli, nesanica,
probavne smetnje,
različiti bolovi.
Bolovi u leđima bili su vrlo popularni.
Seksualna disfunkcija. Karijes.
Karijes.
Razvilo se vrlo unosno tržište
i to putem silnog oglašavanja.
„Ako se osjećate tako,
možda imate ovu bolest i evo vam lijek.”
U mnogim uglednim obiteljima srednje klase
alkohol se smatrao grijehom.
S druge strane, medicina je bila medicina.
Tako je i danas.
Razgovarate s prijateljem i on kaže: „Ja se ne drogiram.”
Ali uzima lijekove.
I… Da.
Mislim da oduvijek znam da imam tjeskobu,
ali nisam se htio identificirati kao netko tjeskoban.
Nisam se htio prikazati slabijim.
„Ma dobro sam.
Da, imam neke hirove, ali nisam to.”
Gledao sam seriju Prijateljice.
Imaju sjajnu epizodu o tome
kako crnci i nebijelci reagiraju na terapiju i mentalno zdravlje.
Ideš na terapiju?
Crnci ne idu na terapiju, već u crkvu.
Mislim da se mnogi od nas služe molitvom.
Moliš se kad si bolestan, kad si ovo ili ono.
Ali molitvom ne možeš riješiti sve. Štoviše, mnogo toga.
Kao dijete bio sam glasan, nervozan,
morao sam biti glavni u svemu, ali bio sam sretan.
Stav mi je bio: „Ovo je zabavno. Ovo sam ja.”
Ovo su moji ispadi bijesa. Želim da sve bude specifično.
Ali mislim da sam bio smiješan. Uvijek sam bio smiješno dijete.
Roditelji su me upisali na klizanje. Kanio sam postati olimpijac.
To je savršen sport za mene. Potrebna je preciznost. U tome sam dobar.
Tako je bilo do adolescencije.
Onda sam se udebljao, što me užasnulo.
Onda sam shvatio da sam gej. „Kako okrutna sudbina.”
Zaključio sam da je to sve ono što ne valja,
a ja ću postati sve ono što valja.
Postao sam sjajan student, marljiv i uspješan.
Na faksu sam olakšanje nalazio u zabavama.
Na drugoj godini više nisam mogao održavati sve u ravnoteži i tada sam…
Mislio sam da je razlog to što se ne mogu usredotočiti.
„Svi ostali uzimaju Adderall, pa ću i ja otići liječniku.
Uzet ću Adderall i sve će biti dobro, opet ću sve moći.”
Ali brzo nakon toga pojavila se tjeskoba,
jer to je zapravo bio problem:
tjeskoba i pokušaji kontroliranja tjeskobe.
Za to se vrijeme sve ostalo uništavalo,
jer trebalo je mnogo mentalne energije da se tjeskoba obuzda.
Ušao sam u ordinaciju i rekao da ne mogu spavati.
Zbog toga je sve ostalo ispaštalo.
Liječnik me pitao osjećam li se tjeskobno.
Nisam znao bih li to nazvao tjeskobom, ali osjećao sam se nemirno.
Predložio je da isprobamo Xanax.
Nikad nisam tako dobro spavao kao dok bih uzeo Xanax.
Bez snova, samo duboki san bez svijesti, što je bilo sjajno.
Ali nisam se pozabavio tjeskobom.
Niti sam mislio da je imam.
Govorio sam si: „Tjeskobu imam zbog Adderalla.”
Tjeskoba nikad nije bila uzrok.
Jako dugo bila je rezultat nečeg drugog.
Onda kad sam upoznao druge ljude, osobito ljude iz New Yorka
ili ostalih gradova i imućnijih područja, svi su mi rekli:
„Svi idemo terapeutima. Svi uzimamo tablete.
Život je koma. Nismo dobro. Tako se nosimo s time.”
Uvođenje medicinskih tretmana
i tableta koje to vrlo učinkovito liječe
promijenilo je stigmu vezanu uz to.
Ako u oku imaš glaukom i ne vidiš dobro,
uzmeš lijek za glaukom, koji pomogne da vidiš.
Ako imaš dijabetes i narušenu regulaciju inzulina,
onda reguliraš inzulin.
Nije moralni propust ako mi gušterača ne radi dobro.
Nije moralni propust što mi oči ne rade dobro.
Zašto je onda moralni propust to što sam podložan panici?
Postoji biološki problem i ti ga riješiš.
Benzodiazepini su izumljeni 1950-ih i ranih '60-ih.
Donijeli su uzbuđenje jer su trebali zamijeniti barbiturate.
Postoji velika mogućnost da u ormariću s lijekovima
imate lijek koji vas može jednako navući
i jednako vas strašno ozlijediti kao heroin ili morfij.
Govorim o barbituratima.
Glavni uzrok smrti trovanjem u Sjedinjenim Državama.
Probudite se nakon nekoliko sati i zaboravite koliko ste uzeli.
Ma bolje tri.
Benzodiazepini su mnogo sigurniji.
NEKI KORISTE BARBITURATE DO SMRTI
Već do 1970-ih benzodiazepini su bili na vrhu ljestvice
najčešće prepisivanih lijekova
u SAD-u i diljem svijeta.
Ima nešto u predodžbi
da je to način omamljivanja naroda.
To je doslovce opijum za narod. To je benzodiazepin za narod.
Ima li tko Valium?
Na individualnoj razini, to je nesretna kućanica
ili nesretni odvjetnik koji želi drugu karijeru.
Umjesto da naprave bolji životni izbor,
oni jednostavno ublažavaju osjećaje nelagode tim lijekovima.
Ne mogu vjerovati da jedete usred ovakve krize.
-Nervozni smo. Što hoćeš? -Onda uzmite Valium kao normalni ljudi.
Ali, gle čuda, s vremenom smo shvatili
da je moguće uzeti previše ovih lijekova.
Postoji niz problematičnih nuspojava koje uzrokuje korištenje benzodiazepina.
Danas su u Senatovu pododboru za zdravstvo čuli niz strašnih priča
od ovisnika o Valiumu.
Liječnik iz Kalifornije rekao je da je skidanje s njega
osjećaj kao da mu je netko ulio petrolej pod kožu i zapalio ga.
Valium je najčešće prepisani lijek u Americi.
FDA upozorava liječnike da ga ne prepisuju za svakodnevni stres.
A onda je došao Xanax.
Znanstvenici tvrtke Upjohn uspjeli su stvoriti molekulu
koja pomaže kontrolirati anksiozne poremećaje.
Djeluje na živčane stanice u mozgu,
a to kontrolira emocije i tjeskobu.
Lijek ima selektivnije djelovanje,
pa tako ima manje nuspojava nego stariji lijekovi.
Xanax. Recepti se broje u milijunima.
Bojim se da isto prekomjerno prepisivanje,
ista vrsta promiskuitetne dostupnosti
prate i taj lijek.
A onda je nakon 11. rujna došla prava poplava.
Ljudi su bili vrlo nervozni. Na rubu živaca.
Muka napada na Ameriku uzima danak na mnoge načine. I za mentalno zdravlje.
Kako ćemo se ikad oporaviti?
Ova katastrofa bila je i katastrofa mentalnog zdravlja
golemih razmjera.
Broj recepata za lijekove protiv anksioznosti
porastao je u New Yorku za 23 % i za 8 % na nacionalnoj razini.
I došlo je do porasta u oglašavanju.
Oglasi poput: „Jeste li nervozniji? S našim lijekom osjećat ćete se bolje.”
Pokazali su fotografije žena
s balončićima u kojima je pisalo sve ono što ih zabrinjava.
I žene su na to reagirale.
Broj žena koje su počele uzimati antidepresive, lijekove za anksioznost,
nakon 11. rujna stalno je rastao.
Ne želim da zvuči kao stereotip, no mislim da je kod mnogih žena slučaj
da se ne brinu o sebi i ne uzimaju vrijeme za sebe.
Zbog toga se moja tjeskoba otela kontroli.
Ja sam dio generacije kojoj su rekli da možemo imati sve.
Samo nam nisu rekli kako.
Moja je majka bila s nama kod kuće.
Mislim da sam u glavi imala sliku da ću uglavnom biti kod kuće,
jer to sam gledala dok sam odrastala. Ali onda…
Imala sam 34 g. kad mi se rodio sin.
Već sam bila zaposlena, imala hipoteku
i izbalansirala život u kojem sam morala raditi.
Onda sam pokušala balansirati to tko će odvesti mog sina na neku aktivnost.
Ili ja moram rano otići s posla.
Nakon posla sam morala kuhati večeru.
Osjećala sam da stalno funkcioniram u stanju visoke napetosti.
Čovjek misli: „Gotov sam s poslom. Sad ću popiti čašu vina.”
Za mene je to vrlo nezdravo i fizički i mentalno.
Za neke to funkcionira sjajno,
ali meni je pojačavalo stres.
Prije otprilike dvije godine
sve mi se istodobno nagomilalo.
Majka mog supruga ima demenciju
i nalazi se u domu za starije u drugoj državi.
Moj je sin ušao u novu fazu, adolescenciju.
Iznova sam učila kako se ponašati u našem odnosu i davati mu više prostora.
Posao je postao nevjerojatno stresan,
a menopauza može sve preokrenuti naopačke.
Život ti teče stabilno
i sve je u redu do 50-ih.
A onda ti menopauza potpuno izbaci hormone i život iz ravnoteže.
Mislim da slobodno kažem da žensko i muško tijelo nisu identični.
U njima djeluju vrlo različiti hormoni.
No što je vjerojatno još važnije,
žene imaju mnogo uzora u drugim ženama
koje im pokazuju kako biti tjeskobne na prihvatljiv način.
Učimo djevojke da u društvu više izražavaju svoje osjećaje.
Dajemo podršku djevojčici koja plače
i kojoj treba dodatna pažnja.
A dječacima kažemo da se odu igrati,
da se izbore s time, da budu čvrsti i prestanu plakati.
Sad idemo ispuhati nos i obrisati oči.
Ne želiš da nas Mike i njegova majka vide ovakve.
Terapeutkinja sam 16, 17 godina.
Radila sam u školama, kao i terapije kod kuće.
Prije pet godina otvorila sam privatnu praksu.
U svojoj praksi smatrala sam da nedovoljno muškaraca dolazi na terapiju.
Pokušavala sam shvatiti zašto,
zašto muškarci ne dolaze na terapiju.
Istražila sam to. Jedan je razlog bila cijena.
Možda nisu imali osiguranje. Ili si to nisu mogli priuštiti.
To je golem razlog zašto mnogi ne idu na terapiju.
Ali, konkretno, kod crnaca je razlog i: „Sustav koji nije napravljen za mene.”
I to je istina.
To nije sustav koji je napravljen za nebijelce.
Imala sam seansu s jednom takvom osobom
i shvatila da to neće tako ići.
Ne mogu to tako reći.
Evo najboljeg primjera.
Jedno od mojih pitanja na prijavnom obrascu je:
„Jeste li ikad doživjeli traumu?”
Jedan je klijent dva, tri puta odgovorio da nije.
Onda mi je jedan dan rekao:
„Da razmislim. Je li to bilo prije ili nakon što su me nastrijelili?”
A ja mu kažem: „Nastrijelili? Niste mi rekli da su vas nastrijelili.”
Znate što je rekao? „Niste me pitali.”
Ne mogu u obrazac staviti pitanje: „Jesu li vas nastrijelili?”
To je vrlo unikatno iskustvo.
On kaže: „Nije tako unikatno. Znam mnoge koji su bili nastrijeljeni.”
U tom sam trenutku shvatila
da moram promijeniti način na koji postavljam pitanja ili pravim procjenu.
Ako živite u okruženju
u kojem su vaša ljudskost,
vaša sigurnost i dobrobit stalno ugroženi,
tad morate pokazati čvrstinu.
A u toj situaciji priznati
da imate problema s mentalnim zdravljem,
to ne ide.
Imam semestar i pol na faksu. Razumijem Freuda.
Razumijem koncept terapije.
Ali u mom svijetu to ne prolazi.
Mogu li biti sretniji? Da. Tko ne bi mogao?
Reći ću vam kao psihijatrica koji liječi muškarce:
mnogi muškarci imaju tjeskobu.
Mislim da je mnogima sve lakše priznati da su tjeskobni
i razgovarati o socijalnoj anksioznosti ili generaliziranoj anksioznosti
ili pak o strahu od zaraze nekom bolesti.
Mijenja se. Dolazi do velikog pomaka.
Svi govore o mentalnom zdravlju. Kao Charlamagne the God.
Sve je mentalno. Sve počinje s mišlju.
Ako ovdje nije dobro, nije ni drugdje.
Tu je i Jay-Z.
Ako narasteš, shvatiš koliko je smiješna stigma koja je vezana uz to.
Shvatiš da samo s nekim razgovaraš o svojim problemima.
To pomaže procesu normalizacije za muškarce.
Tipični profil pacijenta kojem je prepisan benzodiazepin širi se.
Dok je prije 30 godina to obično bila sredovječna žena,
sad vidimo sve mlađe dobne skupine.
Vidimo da se vrlo starim ljudima ne samo prepisuju benzodiazepini,
nego ih se i drži na njima mnogo dulje.
Obuka za korištenje ovih lijekova
nije solidna kao što bismo se nadali.
Ti su lijekovi bili namijenjeni za kratkoročno uzimanje.
Ne dulje od jedno mjesec dana.
To je zapanjujuće, jer činjenica je
da će mnogi ljudi kojima se prepiše benzodiazepin
nastaviti uzimati ga godinama ili čak desetljećima.
Kad sam prvi put imala napad panike,
mislila sam da ludim.
Mislila sam da me treba strpati u ludnicu jer nisam znala što se događa.
Imala sam 14 ili 15 godina.
Kao klinka sam često putovala i uživala sam letjeti.
No taj smo se dan pripremali za polijetanje
i najedanput sam osjetila kao da se topim iznutra prema van.
Nisam mogla disati. Mislila sam da umirem. Doista.
Nakon toga bilo je par glatkih godina.
Kad sam trebala postati maturantica, ljeto prije posljednjeg razreda škole,
radila sam u lokalu Panera i bila sam na blagajni, komunicirala s ljudima.
Ušao je neki par i počela sam jecati pred njima.
Osjećala sam se postiđeno.
Bilo je iznimno neugodno.
Nije mi bilo jasno što se zbiva.
Radila sam to stotinama puta.
Zašto sam… Što ne valja sa mnom?
Došlo je do toga da nisam mogla obaviti svakodnevne zadatke
a da ne doživim slom.
Nisam mogla otići u trgovinu, provozati se ulicom.
Jednostavne aktivnosti koje inače radiš svaki dan.
Osjećaš se zarobljeno. Tko se želi tako osjećati?
Učinio bi sve da se ne osjećaš tako.
Ja i tata oduvijek smo nevjerojatno slični.
Imamo neki svoj neizgovoreni jezik.
On je iskusio tjeskobu u ranoj odrasloj dobi.
Zato je odmah prepoznao znakove.
No nije bio kvalificiran za ono što mi je trebalo.
Iskreno, nisam mnogo znala o psihijatrijskim lijekovima
kad sam počela s terapijom.
Psihijatrica je spomenula lijek Zoloft.
Počela sam ga uzimati i još ga uzimam.
O Xanaxu smo počele razgovarati tek kad sam opet morala letjeti.
Rekla sam joj: „Nema nikakve šanse da ću opet letjeti.
Ako treba, vozit ću tri dana zaredom. Ali neću letjeti.”
Pitala me: „Jesi li kad razmišljala o Xanaxu?”
Sletjela sam i željela sam se popeti na vrh planine i vrištati da sam uspjela.
Nisam plakala. Nisam hiperventilirala.
Nisam imala napad panike. Bila sam baš dobro.
U početku sam Xanax uzimala u određenim situacijama.
Onda sam ga odlučila uzimati svaki dan,
jer pomagao mi je.
Trebala sam to otpuštanje da bih zaspala.
Bilo je…
U tom sam trenu bila toliko ispod svojih vršnjaka
i njihove sposobnosti da žive.
Zašto bih živjela tako kad postoji nešto što mi može pomoći?
Kod svakog lijeka
radi se procjena rizika i koristi.
Kod benzodiazepina
rizik u toj procjeni uključuje poprilično toga.
Vrlo uobičajena nuspojava je malaksalost,
ošamućenost.
Zato se obično prepisuju da pomognu ljudima zaspati.
Dezinhibirani ste, malo ste smušeni, malo pospani,
možda donosite loše odluke.
Nitko ne želi dijeliti detalje svega što se događa kad piješ lijekove.
Kad sam ga uzela, sve mi je bilo urnebesno.
MOJE ISKUSTVO SA XANAXOM
Stvarno ne bi bilo dobro
da idem na razgovor za posao ili nešto tako važno
i cijelo se vrijeme smijem.
Za neke je ljude taj inhibicijski učinak zapravo dezinhibicijski.
Postanu opušteniji, vedriji, šašaviji.
Osjećam se uzbuđeno, osjećam se opušteno i…
Spremna sam za zabavu
Benzodiazepini su zapravo alkohol u obliku tableta.
Jedan od problema s njima
jest da mogu omesti kratkoročno pamćenje.
Pohranjivanje novih uspomena, prisjećanje starih uspomena.
Sve postane malo maglovito.
Ne sjećam se ničega što je bilo nakon što sam ga uzela.
Očito je da to može biti jako loše ako voziš.
Neki dugoročni rizici benzodiazepina dobro su poznati.
Podaci o Alzheimerovoj bolesti i demenciji relativno su novi,
iz posljednjih nekoliko godina.
To predstavlja velik rizik.
Zapravo uzimate depresiv.
Manje koristite mozak,
pa je moguće da neke moždane stanice počnu odumirati
i da se smanji ukupna aktivnost mozga.
Postoji i mnogo običnija nuspojava
koju nazivamo tolerancijom.
Tolerancija znači da treba sve više lijeka da bi se postigao isti učinak.
To je bio bitan dio moje opreme. Stalno sam sa sobom nosio benzodiazepine.
Činio sam to 30 godina.
To je promijenilo moju razinu tjeskobe
jer sam znao da uvijek imam taj čarobni metak.
Našao sam učinkovit sustav.
Mogu letjeti zrakoplovom, mogu obaviti javne nastupe
jer imam Xanax i Klonopin.
Prije bih tjednima, ako ne i mjesecima, živio u strahu od toga,
imao noćne more, oblijevao bi me hladan znoj. Ali to je nestalo.
Tijekom vrlo tjeskobnog razdoblja
namjerno bih uzeo mnogo više.
Prešao bih na višu razinu i onda poslije postepeno smanjio.
Osjetio bih promjenu. Poslije bih imao fizičke simptome.
Katkad povišenu razinu tjeskobe.
To bi moji GABA receptori pitali: „Hej, gdje je naš Xanax?”
Počeo sam imati drukčije noćne more.
Bile su: „Bože, moram održati govor, a izgubio sam Xanax.”
Ili sam u zrakoplovu i ponestalo mi ga je.
Očito sam od tada pa nadalje bio psihološki ovisan o benzodiazepinima.
Nisu svi benzodiazepini jednaki.
Xanax ima brže djelovanje od većine drugih benzodiazepina
i djelovanje mu splasne brže od većine drugih.
Agensi koji imaju takvo izravno djelovanje,
ali onda brzo splasnu pa nastupi stanje disforije,
želje, žudnje, obično lakše izazivaju ovisnost.
U mojoj obitelji je bilo ovisnika.
Zato sam se kroz život opirala tome da koristim supstance.
Uopće ne pijem, nikad nisam pušila, nikad se nisam nadrogirala,
jer sam se bojala
da u mojoj obitelji ima nešto zbog čega ljudi postaju ovisni.
Da.
Bravo.
Razgovarali smo o tome da počnem s vrlo niskom dozom.
Razgovarali smo o tome na što da obratim pažnju.
Strah koji sam imala u početku,
da će mi se doza stalno povećavati,
nije se ostvario.
Niska doza donijela mi je mnogo olakšanja.
Mislim da sam se zbog tog zdravog straha od ovisnosti
zaista usredotočila na to
da je lijek za mene alat za oslobađanje prostora
kako bi ostalo u mom životu moglo funkcionirati.
Ako ih uzimate razumno, svako tu i tamo za akutnu anksioznost,
to možda neće biti prevelik problem.
Ako ih uzimate svaki dan, više puta dnevno,
vrlo je neugodno naglo prestati uzimati te lijekove.
Posljedice mogu biti teške.
Ljudi mogu postati psihotični. Mogu imati napadaje.
Mogu imati snažnu tjeskobu i užasnu nesanicu.
Čak sam vidio da nemir zbog skidanja s benzodiazepina
dovede do suicidalnih misli i čak pokušaja samoubojstva.
Znajući što sad znam,
nikad ne bih uzeo taj prvi recept.
Nikad.
To je bila najveća…
Najveća pogreška u mom životu.
Doselio sam se u Colorado jer volim prirodu.
Volim skijati. Volim se penjati po stijenama. Volim planinariti.
Volim splavariti i voziti se kajakom.
Volim toliko riskantnih, adrenalinskih sportova
da se pitam
kako mi je uopće dijagnosticirana anksioznost.
Hej, dušo. Da vidim što si nacrtala.
-Tata. -Da?
Ovo je božićno drvce.
Da. Visoko je.
Ovo je snjegović.
Sviđa mi se, dušo.
Mislim da sam na faksu bio na jednom miligramu Xanaxa
ili na pola miligrama.
S godinama je to naraslo do jednog miligrama,
dva miligrama, i na kraju tri miligrama.
Na tome sam ostao
dobrih 12 do 15 godina.
Nikad nisam uzeo nimalo više od svoje dnevne doze.
Oko 2013. godine
sjećam se da sam rekao psihijatru da mi život ide dobro.
Kelly je bila prvi put trudna i jedva sam čekao biti tata.
Smanjio mi je dozu Xanaxa s tri na dva i pol miligrama.
Iznenada sam počeo imati tajanstvene fizičke simptome.
Primjerice, zvukovi i mirisi bili su mi prejaki.
Imao sam palpitacije srca.
Osjećao sam kao da mi koža na rukama gori.
Nasumični mišići samo bi se trzali. Imao sam groznu moždanu maglu.
A fizički umor jedan je od najgorih simptoma.
Supruga i ja sve smo se više brinuli.
Događalo se nešto ozbiljno.
Bio sam kod reumatologa,
kardiologa, neurologa,
raznih vrsta specijalista.
Konačno mi je jedan liječnik rekao: „Prošli ste čitavu lepezu svega.
Napisat ću vam uputnicu za kliniku Mayo.
Oni su najbolji od najboljih.”
Cijela se obitelj spakirala i odletjeli smo u Minnesotu.
Neurolog u klinici Mayo rekao je:
„Mislim da imate autoimuni encefalitis.
To je upala mozga i lako se liječi.
Malo je neugodno. Morate dobiti infuziju.”
Osam tjedana dobivao sam infuziju i nije mi bilo nimalo bolje.
Štoviše, bilo mi je gore.
Tijekom tog putovanja povremeno bih pitao liječnike:
„Je li ovo možda povezano s mojim lijekovima?”
„Mogu li lijekovi uzrokovati ovo?”
Odgovor je uvijek bio: „Ne, ne. Sigurno nisu lijekovi.
Nipošto nije od lijekova.”
U to me vrijeme psihijatar prebacio
sa Xanaxa na Valium.
Možemo to nazvati mojom intuicijom ili…
Nisam znao komu da se više obratim,
pa sam ga zamolio da mi postepeno smanjuje dozu.
U veljači 2018. g.
jedno sam se jutro probudio i nešto nije bilo kako treba.
Čuo sam djecu na donjem katu,
ali buka njihove igre parala mi je uši.
Gorjela mi je koža, gorjelo mi je u prsima.
Nisam to mogao izdržati.
Izjurio sam iz kuće
i počeo voziti vrlo brzo i nesmotreno.
Glas u glavi govorio mi je da moram pobjeći.
Sa strane sam spazio brdo.
Bilo je visoko oko 100 m i na jednoj strani imalo liticu.
Rekao sam si:
„Popet ću se na to brdo i skočiti.”
Dok sam se uspinjao do vrha, u glavi sam vidio slike svoje djece.
Pao sam na koljena
i rekao si: „Johne, ovo nisi ti.
Ovo nisi pravi ti.”
Supruga me čula kad sam se vratio i pozdravila me na vratima.
Pogledao sam je i rekao:
„To je zasigurno zbog Valiuma.”
Supruga je počela guglati „Valium i samoubojstvo“,
„odvikavanje od Valiuma“, „odvikavanje od Xanaxa“.
Nažalost, prvo su pacijenti, a ne medicinska struka,
prepoznali probleme povezane s benzodiazepinima.
Uključujući ovisnost, toleranciju i odvikavanje.
Ti podaci došli su 1970-ih.
Okarakterizirala ih je psihijatrica dr. Heather Ashton,
koja je vodila kliniku za smanjivanje doze benzodiazepina.
Nedostaje obuke iz kliničke farmakologije
i iz upravljanja odvikavanjem od lijekova.
Slušanje pacijenata postalo je izgubljena umjetnost,
a liječnici su postali zavedeni idejom
da će lijekovi izliječiti mentalne bolesti.
Napisala je rad nazvan Ashtonin priručnik.
Možete ga naći na internetu. To je izvrstan dokument.
Najednom smo naišli na Ashtonin priručnik.
Unutra je bio svaki simptom koji sam prijavio svakom liječniku.
Išli su jedan za drugim.
Supruga i ja smo se pogledali i pitali se:
„Kako?!”
Bio sam kod 32 liječnika i nitko od njih nije povezao
da smanjujem dozu benzodiazepina i da imam simptome odvikavanja.
Neki pacijenti nemaju problema, a neki su osjetljivi
i na najniže smanjenje doze.
To osobito vrijedi za starije.
Kako starimo, mozak nam je sve manje plastičan.
Kad ljudi uđu u pedesete i već su desetljećima na benzodiazepinima,
vrlo se teško s njih skinuti.
Premalo ljudi zna za potencijalne opasnosti.
Premalo liječnika zna za te opasnosti.
Iznenađuje me da je i dalje tako.
To su korisni alati. Jako mi je drago što ih imam.
Zahvalna sam ljudima koji su ih izmislili.
Problem je što ih koristimo previše često
i previše dugo. Puno previše.
Kad pogledate čimbenike rizika za ovisnost,
jedan od najvažnijih jest jednostavan pristup lijeku.
Živimo u doba iznimno pretjeranog prepisivanja i pretjerane ponude.
To znači da je veća vjerojatnost da ćete probati i postati ovisni.
Psihijatrica sam od sredine '90-ih.
Kad mi je u to vrijeme netko došao
sa simptomima anksioznosti ili depresije,
morala sam objasniti: „Imate depresiju.”
Ili: „To je napad panike.”
U prvom i možda drugom posjetu morala sam provesti neko vrijeme
destigmatizirajući to da moraju uzimati lijekove.
Od 1997. g., kad je Agencija za hranu i lijekove odlučila
da se farmaceutske tvrtke smiju izravno oglašavati ljudima…
Ne možeš se tek tako izvući iz kliničke depresije.
Nitko ne može. To je prava bolest.
Možda osjećaš tjeskobu. Ne možeš spavati.
Znamo kakav je osjećaj socijalne anksioznosti.
Mogući je razlog kemijska neravnoteža.
Možeš si vratiti život.
Možeš osjećati kao da opet živiš.
…više ne trebam poučavati, destigmatizirati ili držati ljude za ruku
jer mi sad dolaze i pitaju: „Da uzmem Wellbutrin ili Effexor?”
Ili: „Moj instruktor pilatesa uzima Paxil,
ali moj zubni higijeničar kaže da je bolji Zoloft. U čemu je razlika?”
Nije bilo nikakvog održavanja, nikakvog provjeravanja.
„Kako se osjećaš? Što ti se zbiva u glavi?
A emocionalno stanje?”
Bilo je vrlo transakcijski.
Medicina se industrijalizirala do te mjere
da liječnici funkcioniraju poput radnika na pokretnoj traci.
Svi moji psihijatri nakon njega bili su također vrlo transakcijski.
Nalazio sam takve jer sam i ja mislio:
„Ne želim ulaziti u osjećaje. Ne želim razgovarati o tome.”
Golem je pritisak na liječnike da brzo pregledaju pacijente.
Unutra i van. Da im prepišu tablete.
Jer to će im isplatiti treća strana.
Jedan mi je rekao: „Ispričaj mi o svom djetinjstvu u Teksasu.”
A ja: „Ne želim. Prijeđimo na recept.”
Sad pacijente pitamo jesu li bili zadovoljni uslugom.
Liječnici su željni visoke ocjene
jer je njihovo profesionalno napredovanje povezano s rezultatima tih anketa.
Naravno da će uz sve te nevidljive poticaje
liječnici prepisivati ono što pacijenti žele.
Problem je i što kratkoročno ti agensi stvarno djeluju.
Kad sam imala 13 godina bila sam kod terapeuta u New Hampshireu.
SARAH SILVERMAN KOMIČARKA
On je… Kad sam prvi put otišla k njemu, rekao je…
A to je bilo oko 1984. g.
Rekao je: „Napisat ću ti recept.
Svaki put kad se rastužiš, uzmeš jednu tabletu.”
To je bio Xanax.
Oprezna sam. Ne želim demonizirati sve benzodiazepine, sve lijekove.
No znam da se previše prepisuju, kao i opioidi.
I jedni i drugi ublažuju bol. Jedni emocionalnu, drugi fizičku.
Mnoge zajednice zahvatila je golema kriza povezana sa Xanaxom.
Usred smo epidemije lijekova na recept.
Ljudi često misle da je riječ samo o opioidima.
Ali nije.
Reper Lil Xan, skraćeno od Xanax, jedan je od više od 50 umjetnika
koji u svojoj glazbi spominju Xanax.
Vjerojatno sam uzimao…
LIL XAN REPER
…12 do 14 tableta od 2 miligrama dnevno.
Ajme!
Bilo je jako loše.
U glavi čujem glasove
Govore mi da odustanem
U krevetu sam našao Xanax
Uzeo sam ga i opet zaspao
To je dvosjekli mač priznavanja boli ili tjeskobe,
a istovremeno bez idealiziranja.
To je vrlo oštar dvosjekli mač. Jako je lako ne ići pravim putem.
I ne dajemo mladima mnogo alata da im pomognemo.
Ubrzo je Bobby oponašao svoje idole
i progutao prvu tabletu, u desetom razredu.
Navukao sam se nakon prve tablete.
Jedan poziv ili poruka i dobiješ je.
Bilo kakvu tabletu.
Društvene mreže sad su ključni alat za kupnju tableta putem interneta.
Ovo sad može biti tvoj diler.
Ukucaš podatke i s lakoćom dobiješ Xanax.
Te su tablete posvuda.
Našla sam korisnički račun na kojem su 104 dilera
koji koriste Snapchat.
Samo upišeš njihovo ime i kontaktiraš ih.
To je zapravo imenik dilera.
Sad je mnogo ljudi u ilegalnim laboratorijima.
Proizvode iznimno moćne verzije benzodiazepina.
Novi podaci o smrtonosnom lijeku.
To je mala, bijela tableta dizajnirana da izgleda kao lijek protiv tjeskobe Xanax.
Ali unutra je i iznimno jak opioid
zvan fentanil.
Na internetu se može kupiti preša za tablete.
Kao i boja za tablete.
Ovo će biti fentanil s bilo kojim sredstvom za razrjeđivanje.
I onda, dok vrtim kotač…
Gore izađe tableta.
Možeš uzeti dvije tablete koje si kupio od dilera.
U jednoj je malo više fentanila od druge.
Ta će ti oduzeti život.
Tablete koje dolaze iz Meksika napravljene su profesionalno.
Ne vidi se razlika. Boja je savršena, oznake su u redu,
kao i tekstura tablete.
Izgledaju točno kao prave. Zastrašujuće.
Laura Berman, TV terapeutkinja, otkrila je da joj je sin tinejdžer umro
u nedjelju od predoziranja.
Mislite da je nešto bilo dodano u fentanil.
Je li uzimao te lijekove zbog nekakvih bolova?
-Mislite li da je znao što uzima? -Ne. Ne.
U posljednjih deset godina često viđamo
da je uzrok predoziranja ne samo jedna supstanca.
Obično je to kombinacija različitih lijekova.
Benzodiazepin nije opasan kad se uzima sam u velikoj količini.
Ali kad se kombinira s opioidima, to je onda anestezija i vrlo je opasno.
Jer ima učinak dvostrukog depresiva.
Može vas izdati srce. Možete umrijeti. Možete prestati disati.
Imao je samo 21 godinu.
Popularna zvijezda na YouTubeu i reper u usponu Lil Peep
sinoć je umro.
U vijestima je toliko smrtnih slučajeva
povezanih s analgeticima i benzodiazepinima.
Muče se s tom savršenom olujom boli i tjeskobe,
i s potrebom da to otupe i nekako prebrode.
Pogledao sam se u zrcalo i u tom sam trenutku znao:
nastavim li tako, uskoro ću umrijeti.
Zato sam prestao, naglo i potpuno.
Onda sam imao nekoliko napadaja
i završio u bolnici.
Xan nam je rekao da je nakon brojnih pokušaja čist.
Htio sam napraviti pokret, Xanarhiju,
protiv korištenja Xanaxa.
To pokušavam promovirati.
Moramo početi odgovarati jedni drugima i sami sebi…
VIC MENSA REPER
…zbog našeg slavljenja kulture droge, u potpunosti.
Nemoj mi dati Xanny sad ni ikad
Nije mi se sviđalo odrastati s ljudima koje volim
i vidjeti kako postaju neki drugi ljudi.
Čudno je to gledati.
Ne želim da više ljudi umre. Ne želim da ljudi umiru.
Djeca su današnji kanarinci u rudniku.
Oni su jasan znak da stanje u našem svijetu nije u redu.
Moja klinika sad u 50 % slučajeva skida ljude s recepta.
Sve više pacijenata dolazi ili su upućeni k nama
da im pomognemo da se skinu s opioida, benzodiazepina ili oboje.
To je zbunjujuće i za pacijente.
Pacijenti koji ovise o tim lijekovima,
koji ih uzimaju dugoročno, ne mogu zamisliti život bez njih.
Možda i dalje imaju tjeskobu,
možda nisu dobro,
ali jednostavno ne mogu funkcionirati bez lijekova.
Ta ih pomisao užasava.
A to su simptomi odvikavanja.
Takva je priroda tolerancije i odvikavanja.
Dobro da sam na faksu studirao kemiju.
Nijedan te liječnik neće ovo naučiti.
Ovo se zove tekuće mikrosmanjivanje.
Omogućuje ti da smanjuješ dozu
za sitan dio
svaki dan.
Činiš li to prebrzo,
možeš upasti u stanje potpunog užasa.
Ove su kemikalije toliko moćne
da čak i ovakvo polagano smanjivanje potraje godinama.
ŽELJEZNIČKI PRIJELAZ
Od središnje linije do vrha tračnice?
Sto pedeset pet centimetara.
Reci kad budeš spremna.
Hajde, kreni.
Ovdje je 76 cm.
76.
Radim za državu Michigan.
Radim u programu u kojem ću postati građevinski inženjer.
Ovaj posao imam već tri godine, i to je posao za odrasle.
Dobila sam ga kad sam navršila 18 g.
Lijepo je što se ljudi za nešto mogu osloniti na mene.
I stresno, bez sumnje.
No to je prava količina stresa koja me pogura da to obavim.
Nije previše.
Većina ljudi koji su jako protiv Xanaxa
takav stav imaju zbog onih koji ga koriste rekreativno.
Za nekog poput mene, kad vidim da ga ljudi koriste na pogrešan način…
Da samo znaju kako može pomoći nekomu komu to zaista treba.
Uzimam jedan miligram dnevno.
To mi je bila početna doza i tako je i ostalo do danas.
Može izazvati ovisnost. U mom slučaju nije.
Ali psihološki, da.
Uvijek ću misliti: „Ako nemam to, što ću onda?”
Lako je postati potpuno ovisan o lijeku,
a ja ne…
Čak i ako je to koristan lijek, ta je pomisao zastrašujuća.
Što ako ti ponestane? Ili ti ga netko uzme?
Što ako ga zaboraviš? Što ćeš onda?
Ta me pomisao užasava.
Lijekovi mogu biti vrlo važni za ljude.
Ne želim podcijeniti važnost koju mogu imati
u pomaganju ljudima s prejakom tjeskobom.
Lijekovi nas vrate u ishodište,
bliže onom pravom sebi.
Ali čim se skinete s njih, ako nemate druge tretmane,
tjeskoba opet naraste.
Kad se mama razboljela, saznali smo da je u pitanju rak debelog crijeva.
Odjurio sam u zračnu luku.
Ja, tata i sestra živjeli smo u Bostonu.
Uvijek kad bih otišao, pitao sam se je li to kraj.
Takve misli stalno su se rojile.
Tako sam dobio prvi napad panike.
Morao sam doći na posao.
Trebao sam održati prezentaciju i doživio sam potpuni slom.
U kupaonici naše tvrtke počeo sam hiperventilirati,
mislio da imam srčani udar.
Pomislio sam: „O, Bože!”
Bio je to napad iz kojeg se ne možeš izvući.
Prije nego što je mama umrla, napisala je pismo.
Napisala je pismo svima: bratu, sestri, meni i tati.
U pismu meni napisala je: „Žao mi je što sam te stavljala u kalup.
I žao mi je što si zbog mene osjećao da moraš biti nešto što nisi.”
Dok sam to čitao, rasplakao sam se.
Pomislio sam: „Da, zbog toga sam se toliko dugo osjećao napeto i tjeskobno.”
Jer od mene se očekivalo da živim na izvjestan način.
Očekivalo se da ne budem tako prštav kako bih htio.
„Nisi bijelac. Zašto tako govoriš?
Moraš govoriti ovako. Očekivala sam ovo.”
Mama je umrla u kolovozu
i nakon toga
sve je isplivalo na površinu.
Dobio sam osjećaj
da imam sebe i da moram to dokučiti.
Tad sam shvatio da mi treba terapija.
Ako znate da vas nešto čini tjeskobnim,
i to nikako da ode,
onda je jako važno da se sjetite osnova.
Kao prvo, dišite.
Dovoljno sati spavajte.
Ja potičem ljude da puno spavaju.
Tjelovježba.
I izaći na zrak što je više moguće.
Vježbanje i boravak na suncu.
Bavljenje jogom ili meditacijom.
Meni je meditacija jako pomogla.
Znamo da stvaranje biološkog stanja opuštenosti
remeti iskustvo tjeskobe.
Ne možete biti opušteni i tjeskobni u isto vrijeme.
Postoje i drugi lijekovi koji ne stvaraju ovisnost na isti način.
Selektivni inhibitori ponovne pohrane serotonina.
Oni ne liječe tjeskobu trenutno,
ali smanjuju ukupni kvocijent tjeskobe
kako bi smanjili vjerojatnost napada panike.
Psihijatrica sam u New Yorku.
Naravno da pišem recepte za antidepresive i za lijekove protiv tjeskobe.
Ali volim pacijentima reći i o lijekovima na bazi kanabisa.
Mogu biti vrlo korisni za tjeskobu.
Niste dezinhibirani. Nije vam mutno u glavi.
I dalje ste vrlo prisebni,
ali malo se lakše nosite sa stresom.
Znamo mnogo o liječenju tih poremećaja.
Dokazano najuspješniji tretmani
obično su kognitivno-bihevioralne terapije.
Te tehnike usredotočuju se na sustavne navike razmišljanja,
ponašanja i naše odabire.
A stvaraju i nov način poimanja naše duševne boli.
Imati taj dodatni sloj,
taj mali glas koji kaže da napreduješ u terapiji i koji kaže: „U redu je.
Upravo osjećaš svoje osjećaje. U redu ih je osjećati.”
„Osjećaji nisu činjenice. Misli nisu činjenice.”
Samo moraš nastaviti kroz današnji dan. Onda će doći sutra.
A to sutra ponovit će se dovoljno puta da to više nećeš osjećati.
To je dovoljno da nastaviš naprijed.
Jer, u konačnici, kad prolaziš te teške trenutke,
samo moraš nastaviti naprijed.
Postalo je tako očito tijekom pandemije
da je društvena povezanost jedan je od najmoćnijih načina
da se poremeti tjeskoba.
Usamljenost je jedan od najštetnijih faktora za mentalno i fizičko zdravlje.
Ove sam godine doživjela razvod.
Uslijed otkrića koja su okončala moj brak
i kretanja u životu ispočetka
opet sam završila u depresivno-anksioznom ciklusu.
Još nisam bila rekla mami ni najboljim prijateljima što mi se dogodilo u braku.
Htjela sam se samo fokusirati na meditaciju i pisanje dnevnika
i na terapiju.
Učiniti sve što ja sama mogu da se pokušam nositi s time.
A zapravo mi je trebalo da se oslonim na žene u svom životu
koje me vole dovoljno da mi pomognu.
Kako god možemo pronaći autentičnu povezanost s drugima…
Zaboravite sve ostalo što sam rekla. To je vjerojatno najbolje što možemo.
Istina je da za normalne reakcije na nenormalno okruženje
nije potrebno reći da su bolest.
Na neki način,
umjesto da popravimo naš svijet i stvarne probleme u njemu,
mi se služimo psihotropicima
kako bi ljudi jednostavno prihvatili
polomljeni svijet koji im nudimo.
Veliko otkazivanje.
Naziv stručnjaka za rastući trend radnika koji daju otkaz ili mijenjaju karijeru.
Amerikanci u sve većem broju odlaze u mirovinu.
Inicijativa da se radni tjedan skrati s pet na četiri dana širi se svijetom.
Pandemija je očito preobrazila
način na koji Amerikanci žele raditi i posao koji su spremni raditi.
Gradimo pokret koji će se baviti mentalnim zdravljem u SAD-u.
Želimo izgraditi društvo u kojem se nitko ne mora osjećati izolirano
i posramljeno zbog svojih muka.
Želimo graditi svijet u kojem će svi dobiti pomoć koji je trebaju.
Ne želimo tek reagirati na mentalne bolesti.
Želimo biti proaktivni za mentalno dobro.
Novi naraštaji sportaša,
uključujući S. Biles i N. Osaku, govore o mentalnom zdravlju.
Prolazimo kroz svoje muke. Teško je.
Ni ne znaš kolikom broju ljudi pomažeš,
iako se nalaziš u ovom vrlo teškom trenutku.
Mentalno zdravlje usko je povezano
sa svime što živimo, dišemo
i ostvarujemo u svom životu.
Bilo da smo u okolnostima koje su po nas povoljne ili nepovoljne.
Mentalno je zdravlje sve.
Bože, ne vjerujem. Miruj, srce moje. Napisao je:
„Hvala što nudite siguran prostor za ljude poput mene.”
Ne mogu vjerovati!
Tako je drag.
Počelo je objavom na Instagramu: „Besplatna terapija za crnce”.
Mislila sam, bit će ih teško navesti na terapiju
zbog toga u što ih svi mediji uvjeravaju.
No to nije bio slučaj.
Zapravo, krenuli smo natraške,
jer kad smo stavili objavu o besplatnoj terapiji,
odmah u prva dva dana javilo nam se 50 muškaraca.
Svi su htjeli besplatnu terapiju. To nas je zateklo.
Nismo to dokraja isplanirali.
Dajemo im osam besplatnih seansi.
Sad 75 % njih nastavlja s terapijom nakon što više nije besplatna.
Kao da im dajemo da popiju vode,
a to bi ih trebalo poučiti:
„Ajme, nisam ni znao da sam toliko žedan.”
Zato sad, čak i kad im želimo uzeti tu vodu, oni žele još.
To može biti slogan za sljedeću majicu.
Već neko vrijeme svojim pacijentima govorim
o ideji protoka.
Da se možeš izgubiti dok nešto radiš.
To može biti bilo što. Što god da radiš,
potpuno se posvetiš tome i izgubiš se u tome,
a onda je ondje nešto veće od tebe.
Prije 12 godina išli smo na ranč konja.
Njihova misija bila je spašavati konje.
Mislim da imaju do 60 spašenih konja.
Većina ih je bila u kojekakvim lošim situacijama.
Onda smo saznali da traže volontere.
Pomislila sam kako smo usred pandemije,
kad su teretane zatvorene, ne možemo jesti vani,
ne možemo se družiti jedni s drugima.
Možda bi to volontiranje na otvorenom bilo dobra ideja.
Volonteri čiste pašnjake,
timare konje i vode ih u šetnju.
Moći biti vani, raditi fizički posao za dobru svrhu,
opet se povezati sa životinjama,
sve je u potpunosti sjelo na svoje mjesto.
Moći izaći iz kuće, maknuti se od sebe
i malo naporno raditi na svježem zraku.
Kad imaš loš dan i zagrliš konja,
to je doista divno.
Treba mi više poticaja izvan sebe na koje da se fokusiram.
Zato sam se počeo baviti aranžiranjem cvijeća.
Nešto me u tom procesu jako smiruje.
Od razvrstavanja cvijeća, do gledanja cvijeća i njihovih boja.
Uz to je sve vrlo taktilno.
Shvatio sam da mi trebaju te taktilne aktivnosti
da se mogu nositi sa životom i smiriti.
Velik dio moje tjeskobe temelji se na osjećaju
da neću nešto postići
ili da to što radim nije u redu.
Ono što mi donosi mir aktivnosti su
u kojima znam da to izrađujem samo za sebe.
Nitko to neće gledati i osuđivati ili kritizirati.
Očekivanja.
Imaju toliku težinu.
Kad ih možeš malo otpustiti,
osjetiš olakšanje.
To ne izgleda dobro. Sve su to pokušaji i pogreške.
Tjeskoba je holistička.
Govori vam da su vaš um i tijelo jedno.
To je uvid koji nam daje tjeskoba,
da naše tijelo i naš um služe jedno drugome i to uzajamno.
Problem s uzimanjem Xanaxa svaki put kad ste tjeskobni
jest da ne stvarate mentalnu čvrstinu
koja vam treba da biste podnijeli više tjeskobe.
Jer ako gušite taj doživljaj tjeskobe,
onda propuštate priliku da se sami naučite nositi s njom.
Benzodiazepini vas koštaju te prilike.
Rekla bih da ih uzimam po potrebi.
Vjerojatno par puta mjesečno.
Trenutačno je ovako: „Znam da ga imam ako mi treba.”
Ako prehrana, tjelovježba, volontiranje,
svi moji resursi ako propadnu,
ili ako se život izmakne kontroli,
onda imam još jedno sredstvo.
Kod mene se Xanax nikad nije pozabavio
kontinuiranom tjeskobom koja je uvijek tu.
Kad sam probao Klonopin, osjećaj je bio drukčiji.
Blaža vrsta olakšanja od tjeskobe,
dok je Xanax poput udarca u lice jer brzo djeluje.
Zato ljudi ne tulumare na Klonopinu. Klonopin nije lijek za tulumarenje.
I dalje uzimam Lexapro, antidepresiv.
Uzimam umjerenu dozu.
A količinu benzodiazepina smanjio sam do te mjere da ih nastojim ne uzimati.
Ako se s tjeskobom ne suočavaš izravno,
nego to radiš uzimanjem Xanaxa, onda se ni ne suočavaš s njom.
Jedini je izlaz proći kroz to iskustvo.
Tjeskobu ćete prebroditi
kad prođete kroz nju, doživite je, razumijete je
i pomirite se s njom.
S druge strane,
strašno je stigmatizirajuće i postiđujuće kad ti netko kaže:
„Izvuci se iz toga sam. Učini to.” A ti to ne možeš.
Ne bi dijabetičaru rekao: „Daj, učini da ti gušterača radi bolje!”
Xanax je očito jedan od lijekova
koji kod ljudi izaziva neodobravanje.
I dio mene stvarno prezire činjenicu
da trebam nešto drugo osim sebe da si pomognem.
Mislim da tvrdoglavi dio mene stvarno ne želi biti na Xanaxu
jako dugo.
Voljela bih dokučiti kako funkcionirati bez Xanaxa,
ali zasad…
Obavlja svoj posao i jako sam na tome zahvalna.
Kod benzodiazepina je podmuklo to koliko dobro djeluju.
Naše društvo nije naklono ljudima koji imaju tjeskobu ili depresiju,
no svi mi to imamo u sebi.
A kad ljudi prvi put probaju benzodiazepin,
on učini da problem nestane.
Zbog toga onda razmišljaju:
„Ne moram se stalno tako osjećati, pa zašto bih? Sad ih želim još više.”
Vjerujem da benzodiazepini izjedaju otpornost
na koju se moramo u životu osloniti
kako bismo se nosili s duševnom boli, tjeskobom, teškim situacijama,
bolnim aspektima života ljudskog bića.
Otpornost je ključ svega,
ne samo tjeskobe, već i općenito mentalnog zdravlja.
Preživljavanja u svijetu, podnošenja egzistencijalne stvarnosti ovog života.
Bilo da govorimo o preživljavanju Covida, našoj smrtnosti
ili o činjenici da imam anksiozni poremećaj.
Ključno je prihvaćanje.
Što mu se više približiš, to ćeš biti bliže mentalnom zdravlju i zadovoljstvu.
Kad pogledam unatrag, nisam siguran da je moja tjeskoba
bila imalo drukčija od one kroz koju prolazi prosječna osoba.
Samo sam se na prijelazu iz srednje škole na fakultet osjećao malo izgubljeno.
Odmah sam otišao kod studentskog liječnika.
Jasno se sjećam kako u ruci držim recept
i mislim: „Sad sam odrastao.
Liječnik mi je preporučio da uzmem to.“
I tako sam učinio.
Da, život je težak.
Nekako smo to zaboravili.
Pa ako nismo sretni, onda nešto ne valja i moramo to promijeniti ili uzeti tabletu.
Naš posao nije da svojim pacijentima uklonimo svu bol i patnju,
nego da tu patnju učinimo podnošljivom
kako bi osjećali da i dalje vrijedi živjeti.
Postoji pojava kod odvikavanja koja se zove prozori.
To je kad vam simptomi iščeznu.
Bio sam na igralištu sa sinom.
I samo niotkud
utihnula je zvonjava u mojim ušima,
nestao je pritisak u mojoj glavi.
Obuzela me nevjerojatna smirenost.
Bilo je to nešto što nisam doživio u odrasloj dobi.
A cijelu sam odraslu dob na benzodiazepinu.
Ako nakon benzodiazepina život izgleda tako,
onda jedva čekam.
Jedva čekam.
Idemo.
To! Samo polako.
-To! -Bravo.
-To! -Sjajno.
Naporno sam se trudila promijeniti mnoge aspekte svog života
tako da tjeskobu ne doživljavam tako intenzivno.
Naučiti se nositi sa svijetom pravo je putovanje.
To nije uzeti tabletu i misliti da je sve u redu.
To je nešto što naučiš s vremenom.
Neugodan rad na sebi omogućuje mi da budem ovdje i izgledam slatko,
kao da mi je sve posloženo.
Bit će trenutaka kad ću se morati vratiti tom neugodnom radu.
Ali to je u redu. Da.
Prijevod titlova: Dag Drempetić-Čonkić