Downloaded from YTS.MX
DOKUMENT NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PROČ POŘÁD CÍTÍM TAKOVOU ÚZKOST?
LIDÉ SE TAKÉ PTAJÍ: CO SE UŽÍVÁ NA ÚZKOST?
UTÉCT Z PASTI ÚZKOSTI JAK TECHNIKA ZPŮSOBUJE ÚZKOST
UTEČTE Z PASTI ÚZKOSTI
MILENIÁLOVÉ JSOU NEJÚZKOSTLIVĚJŠÍ GENERACE
JAK TECHNIKA ZPŮSOBUJE ÚZKOST
ZPŮSOBUJE VÁM TELEFON ÚZKOST NEBO DEPRESI?
AHOJ. JAK SE MÁŠ? JSI POŘÁD…
ZUBAŘ – DNES VE 13:00
NAKRMIT KOČKU
VÝSLEDKY VOLEB PREZIDENTA
MÁŠ VŮBEC ZAPNUTÁ UPOZORNĚNÍ?
SCHŮZKA S ELLIOTEM DNES V 15:00
Co děláte, abyste zvládali stres?
Máme pilulku, která to za pět minut vyřeší.
Co přesně dělá? Jak se po ní cítíte?
Zbavuje napětí miliony lidí.
Mám Xanax pořád u sebe. I teď ho mám v kabelce.
Vždycky jsem měl tu kouzelnou kuličku. Našel jsem fungující systém.
Nejrychlejší odpověď, když někdo řekne:
„Jsem ve stresu. Špatně spím.“
„Tenhle prášek ti pomůže spát.“
„Budeš v klidu. Sbohem.“
Došlo k explozi Xanaxu.
Za posledních 20 let počet předpisů prudce vzrostl.
Užívá je zhruba každý osmý dospělý Američan.
To je hodně předepsaných léků.
Upřímně řečeno, pořád byl k dispozici.
Můžete říct kamarádce:
„Máš Xanax nebo znáš někoho, kdo ho má?“
Jsme jako národ víc úzkostliví? Více si uvědomujeme?
Nebo je to tím, že je k dispozici více léků?
Úzkost je varovný signál, že něco není v pořádku.
Teď je něco moc špatně.
Nikdy svému mozku a tělu nedáme odpočinout.
V podstatě pořád pracujeme.
Půlka Xanaxu je tak nějak ideální situace.
To je ten vyrovnaný stav, ve kterém mám pocit, že všichni fungují.
Počkej. Musím si vzít Xanax.
Pilulka je opravdu jednoduché řešení,
k jehož propagaci jsme vytvořili celou tuhle infrastrukturu.
Podle lékařů jsou návykovější a nebezpečnější, než si lidé myslí.
Když jsem si to vzala poprvé,
řekla jsem si: „Chápu, proč jsou na tom lidé závislí.“
Rozhodně s tím musím být opatrná.
Kdybych věděl, co vím teď,
nikdy bych si to poprvé nevzal.
Nikdy.
Když jdete k doktorovi a čekáte že vám pomůže,
nevíte, že pokud vás vaše problémy nevyděsily,
podívejte na naše řešení.
Uvízli jsme ve starém příběhu,
kdy opravujeme rozbité,
místo abychom si hlavně vybudovali odolnost.
Jedna z věcí, která je na moderním životě jedinečná,
je, kolik času ze svého života strávíme ve své hlavě.
Naše životy se teď z velké části odehrávají
v tomto prostoru mezi ušima.
Neutíkáme před tygry. Určitým způsobem by to bylo mnohem jednodušší.
A jaký byl hlavní dopravní prostředek před 2 000 lety?
Strach. Nějaké zvíře zavrčí a kousne vás do nohy.
Za minutu uběhnete míli.
- Takže strach… - Držel vás v pohybu.
- Aha. - Udržoval pohyb.
Při úzkosti se v našem těle dějí podobné věci,
jako když máme strach.
Skoro každý mozek lidí a primátů a savců,
a dokonce i plazů, má centrum strachu a říká se mu amygdala.
U lidí jsou dvě. Jsou symetrické,
přibližně uprostřed, mají tvar mandle.
Amygdala se aktivuje, když je důvod být z něčeho nervózní nebo mít strach.
To je reakce bojuj, nebo uteč.
Takže náš sympatický nervový systém nás připravuje na akci.
Krev koluje v žilách, srdce buší,
svaly se aktivují.
Úzkost je vlastně forma energie.
A energie, pokud je správně nasměrovaná, může být opravdu pozitivní.
Dodává nám vlastně energii, abychom dosáhli cíle.
Stáváme se bystřejšími, soustředěnějšími, ambicióznějšími, nadějnějšími,
pokud máme správné množství úzkosti, které můžeme přijmout a zvládnout.
Když přemýšlím o úzkostných poruchách,
myslím, že to jsou lidé, kteří mají sklon
mít návaly adrenalinu
a je to pro ně paralyzující.
Takže je to paralyzuje kognitivně nebo fyzicky nebo obojí.
Když mám záchvat úzkosti,
nejdřív mi začne být horko a cítím tlak.
Mám pocit, jako by zhoustl vzduch a tak nějak na mě tlačil
jako opravdu horká a těžká deka.
Rychle mi buší srdce.
Dýchání se zrychlovalo
a měla jsem pocit, že mám kolem hrudi těsný pás.
Mám pocit, že musím dýchat častěji,
abych měla dost kyslíku k pouhému přežití.
A nemohla jsem popadnout dech.
Rozšiřují se zorničky. Potíte se.
Krev se přesouvá ze žaludku do končetin.
A mám pocit: „Panebože. Bolí mě žaludek.
Co se bude dít? Bude mi špatně?“
Mám tak ztuhlé svaly, že jsem v křeči.
Rozum vám říká: „To je směšné.
Nic se neděje.“ Ale nemůžete myslet logicky.
NADLEDVINKY
Děje se spousta změn, které lze změřit až na úroveň molekul.
To je ta tělesná rovina.
Pak je tu psychická rovina. Co cítíte? Strach.
Taková obava.
Strach. A pak jsem si vzala Xanax
a za tři nebo čtyři minuty
to bylo zase jako normálně.
A cítil jsem, jak to okamžitě zabralo,
a proto to bylo jako kouzelný elixír.
Zaprvé jsem se fyzicky uvolnila,
abych mohla uvolnit svaly,
uvolnit ruce, volně dýchat,
zbavilo mě to toho intenzivního tlaku
a já se snažila znovu získat rovnováhu.
Nic takového jsem nikdy předtím necítila.
Dává vám to možnost prostě nechat věci plavat.
Pustit z hlavy veškerý stres a starosti za celý den
a všechna ta tíha, kterou cítíte, je pryč.
Nevím, jestli někdo z vás zkusil Xanax, ale je to fantastické.
Velmi mírný potlesk pro Xanax.
Není to žádné „hurá“, spíš „joooo“.
Benzodiazepiny.
To je ta třída léků. Jaké názvy lidé znají?
Valium. Xanax.
Klonopin. Ativan. Jeden z prvních se jmenuje Librium.
Všechny mají farmakologicky stejný mechanismus.
Benzodiazepiny zesilují neuropřenašeč v mozku zvaný GABA.
Je to taková tlumící látka.
To znamená, že omezuje komunikaci mezi jednotlivými mozkovými buňkami.
Takže uklidňuje mozek.
Je to jako… Chápete?
Uklidňuje všechny naše reakce „bojuj, nebo uteč“.
Zpomaluje dýchání. Zpomaluje srdeční tep.
Takže to oslabuje všechny tyto aktivace.
A výsledkem je,
že když jsme biologicky klidní, cítíme se emocionálně klidní.
Mohl jsem jasně myslet. Myšlenky mi hladce plynuly.
Cítil jsem se jako lepší verze sebe sama
a jistým způsobem jsem i byl.
Ve druhé třídě jsem věděl, že jsem nervózní dítě.
Věděl jsem, že mám nervózní žaludek, a nelíbilo se mi to.
V dětství se u mě vyvinula akutní fóbie
ze zvracení, kterou měla i matka.
Je to zvláštní fóbie, ale teď už víme, že není tak vzácná.
Od šesti let jsem žil ve smrtelné hrůze ze zvracení,
což vedlo k fóbii z bakterií a jídla a otravy jídlem.
A množství času, které jsem trávil zkoumáním okolí
kvůli téhle konkrétní hrozbě za celý svůj život, je dost šílené.
Když jsem byl starší, začal jsem dostávat panické ataky.
Vítejte na palubě.
Létání ve mně stále vyvolává drtivou fyzickou úzkost.
Podívejte se, kde je váš nejbližší východ.
Když mám mluvit na veřejnosti, mám drtivou fyzickou úzkost.
Během své kariéry v žurnalistice, psaní a redigování
jsem ve třiceti a po čtyřicítce musel víc létat a mluvit na veřejnosti.
Vydal jsem dvě knihy, o kterých jsem musel mluvit,
a myslel jsem si, že jsem se naučil regulovat svoje dávky.
Cítil jsem úzkost,
ale nebyl jsem jako Cindy v seriálu The Brady Bunch.
Když se rozsvítí červená,
jsme v éteru a budeme u všech v obýváku.
Když se rozsvítí červené světlo na kameře a ona ztuhne.
A pak jsem v roce 2014 vydal knihu Můj život s úzkostí…
MŮJ ŽIVOT S ÚZKOSTÍ
…ve které píšu o problémech s úzkostí, a myslel jsem, že mi pomůže,
protože to by byl ten nejlepší závěr knihy.
Za A bych se vyléčil, což je hlavní,
a za B bych měl ještě větší bestseller,
protože bych psal: „Takhle se to dělá,“ místo: „Pořád mám úzkosti.“
To není moc uspokojivý nebo užitečný konec.
Představte si, že vaše každodenní činnosti ochromuje
strach a úzkost.
Scott Stossel bojuje s úzkostí celý život.
Jeho autor Scott Stossel je redaktorem časopisu The Atlantic
a absolvent Harvardu.
Také je ženatý a má dvě děti.
Myslím, že krátkodobě to paradoxně
moji úzkost zhoršilo.
Moje spotřeba benzodiazepinu vzrostla.
Jak vy a 40 milionů dalších lidí tuto úzkost léčíte?
Zkoušel jsem spoustu věcí,
ale mám léky, a tohle jsem nikdy nepřiznal,
protože jsem se styděl.
Ale beru antidepresiva, benzodiazepiny, což jsou…
- Jako Xanax? - Xanax, lék proti úzkosti…
Přinesl jste dost pro celou třídu?
Něco mám. Mám se podělit?
Jedna z věcí, kterou jsem se při psaní snažil zjistit, je:
„Je zdroj té úzkosti geneticky daný?
Je to nějaká psychická újma z dětství?“
Velká část vašeho základního temperamentu,
jak reagujete na svět,
s tím se z velké části už rodíte.
A dělaly se různé studie u dvojčat.
A ukazuje se, že to má hluboký dopad.
I když to má ale hluboký dopad, není to všechno,
protože kdyby bylo, identická dvojčata
by vždy měla stejnou úroveň úzkosti
a tak to vůbec není.
Obrovský vliv mají vaše zkušenosti.
Rychlý hip-hop záběr. Záběr. Chci, aby ty nohy zabraly.
Moje první zkušenosti s úzkostí byly určitě během školní docházky.
Většinu školní docházky mě šikanovali.
Na celé mojí základní škole byli tři černoši.
Takže jsem vždycky byla jediná černoška ve třídě
se spoustou rasistického šikanování.
Měla jsem strach z přestávek,
protože to se děly ty nejhorší věci.
Vyrostla jsem na jižní Floridě a pocházela jsem ze skromných poměrů.
Moji rodiče toho moc neměli.
Hned po střední jsem šla do armády,
protože jsem chtěla jít na vysokou.
Musela jsem si ji zaplatit sama.
Strávila jsem asi 15 měsíců v Iráku.
Mám velké štěstí, že můžu říct, že moje nasazení bylo většinou klidné.
Na druhou stranu jsem zažila sexuální napadení,
když jsem byla v armádě, a to byla ta věc, která mi způsobila
spoustu problémů poté, co jsem odešla.
Hluboký nádech. Cítíš napětí?
Sedmdesát pět?
Skoro.
Když jsem se vrátila,
přestěhovala jsem se do New Yorku a šla na vysokou.
Chtěla jsem studovat módu.
Cítila jsem se od ostatních studentů vzdálená,
protože jsem byla starší
a zažila jsem věci, které oni nezažili.
Vůbec jsem si s nimi nerozuměla.
A sezení v té třídě pro mě bylo
ta nejdůležitější věc za celý den,
protože jsem riskovala svůj život, abych tam mohla sedět.
A mozek mě také tak nějak nutil začít se vyrovnávat s tím,
co se mi stalo během nasazení.
Všechno to přicházelo ve stejnou dobu.
Tehdy mi poprvé předepsali léky
a v té době mi strašně moc pomáhaly,
když jsem byla v krizi
a držela jsem se života zuby nehty.
Když jsem šla včera spát, napadlo mě:
„Co potřebuju k uklidnění?“
Potřebuju jistotu.
Vždycky to zaútočí, tohle médium.
Musím to vědět. Musím znát budoucnost. Říkám si: „Budu v pořádku?“
Ne. Ne, doktore… Musím mluvit s doktorem nebo psychiatrem.
Musím to vědět.
Takže dva týdny po začátku pandemie jsem přišla o práci.
Pamatuju, že jsem si říkala: „Jak zaplatím nájem?
Jak zaplatím účty?“ Co bude dál?
Domluvila jsem se s přítelem, že u něj budu bydlet.
A pak jsem zjistila, že mě podvádí,
takže jsem se musela vrátit k mámě.
Musela jsem bydlet doma.
Nepracovala jsem.
Neměla jsem auto
a mí rodiče pracovali a já byla sama.
A tak jsem prostě musela tu obrovskou bolest skrývat,
hlavně proto, že jsem nechtěla ublížit rodičům.
Byli velmi dotčení a rozrušení.
A tehdy mě napadlo: „Tohle je úzkost.“
Říkala jsem si: „Nechci, aby přišla noc.“
Každičkou noc.
A pak jedna kamarádka měla Xanax a já si říkala:
„Musím se otupit, abych mohla spát.“
Ptala jsem se terapeutky
a překvapilo mě, že mi řekla, že je to na mně.
„Jak to, sakra?“
Myslela jsem, že mě terapeutka ujistí:
„Tam ještě nejsi. Nemáš úzkost na Xanax.“
Ale pak říkala:
„Jo, jestli chceš, můžeme tu možnost zkusit.“
Takže jsem si říkala: „Teď je to ale na tobě.“
Něco jako to sklo, které rozbijete v nouzové situaci,
ale musíte si tu nouzovou situaci vybírat opatrně.
Počet předepsaných benzodiazepinů
v posledních dvou až třech desetiletích značně roste.
Stačí se jen podívat na to, kolik lidí bojuje s úzkostí.
Je to třetina z nás. Každý třetí.
A to znamená, že jste oslabeni úzkostí
tak moc, že vám diagnostikují úzkostnou poruchu.
Je to tedy opravdu hodně lidí.
Podle mě se tady děje to, že máte panickou ataku.
Ale ne, nic takového neexistuje.
To je PR fígl agentů celebrit.
Věř mi, znám dost celebrit.
Ne, rozhodně to existuje.
Myslím, že nám vnucují mýtus, že všichni ostatní jsou v pořádku.
„Jenom já se trápím. Jsem jediná, kdo má potíže.“
Všichni ostatní to zvládají perfektně.
JEN DOBRÉ VIBRACE
Co to se mnou je, že to nedokážu?
Je to koloběh, který se v různou dobu roztočí.
Součástí té rovnice jsou očekávání.
Očekává se, že budete schopni něco vytvořit.
Nejen to vytvořit, ale také to ukázat milionu sledujících.
Sociální sítě ve vás vyvolají úzkost. Nejde se tomu vyhnout.
Srovnáváte své vnitřní skutečné zážitky
s jejich vnějšími upravenými, přikrášlenými zážitky.
Vždycky jste horší.
Je tu hodně nových sociálních problémů.
Nemáte hranice mezi prací a domovem.
Je běžné dávat přednost telefonu před očním kontaktem.
Když jsme ve své hlavě, v telefonu,
na notebooku, nejsme ve svém těle.
Jsme někde jinde.
Teenageři netráví čas venku s kamarády.
Jsme oddělení od svého těla, od sebe navzájem.
Jsme oddělení od přírody.
Všichni se díváme do telefonů a jsme sami.
- A den je najednou pryč. - Tím to hodně je.
Možná, že psychotropní látky jsou způsob, jak se přizpůsobit světu, na který
svým způsobem nejsme stavění.
OBROVSKÝ VÝBUCH V BEJRÚTU
Neustále nás stimulují ty hrozné události,
ke kterým všude dochází.
Jsme svědky začátku třetí světové války?
Vyrůstal jsem v době, kdy se zprávy vysílaly jen třikrát denně.
Jaderné zbraně…
Teď můžete zprávy sledovat 24 hodin denně, 7 dní v týdnu.
Je to šum na pozadí,
na který nemyslíte každý den, ale je tam.
„Eko-úzkost.“
Epidemie osamělosti.
Volební stresová porucha.
Mnoho Američanů říká, že to cítí, úzkost a stres.
Vezmu si Xanax z ložnice.
Vezmeš mi jich šest?
- Přinesu celou lahvičku. - Dobře.
Už předtím, než přišel COVID-19, jsme nebyli ve skvělé formě.
Úzkost už předběhla depresi coby nejběžnější diagnóza.
Pandemie to ještě zhoršila.
Je to jeden z řady kolapsů.
Jedním z největších zdrojů stresu je péče o děti.
Jediné řešení, které jsem měla, bylo vlézt do skříně,
kleknout si na kolena,
začít plakat a modlit se. Prosím, ať to překonám.
Skupina matek našla neobvyklý způsob,
jak zvládnout stresy a napětí.
Primální terapie.
Vědci nemohou uvěřit, co…
Je obrovské množství faktorů,
proč jsme dnes úzkostlivější než když dřív.
RASISMUS A POLICIE
17 MRTVÝCH PŘI STŘELBĚ VE ŠKOLE
„K NEPŘEŽITÍ“
TECHNICKÉ POTÍŽE – POČKEJTE PROSÍM
Pokud byste se mohli vrátit do minulosti,
rád bych to udělal s vámi.
Američané pili. Jak my jsme pili.
Ať už někomu přináší úlevu láhev alkoholu
nebo lahvička léku,
lidé podstupují terapii, sami se léčí.
Lidské vybavení pro to, čemu dnes říkáme úzkost, je nejspíš
už desítky tisíc let stejné.
Říkali jsme tomu melancholie,
trudomyslnost, anglická nemoc,
neurózy, nervózní povaha, nervové zhroucení, neurastenie.
A neurastenie byla nemoc zlatého věku kapitalismu.
Bylo to všude.
Diagnózy padaly jak na běžící pásu.
Viděli neurastenii jako nový typ nemoci,
produkt moderního života.
Lidé se stěhovali do měst, otevíraly se továrny,
ženy začínaly pracovat a dosahovaly určité nezávislosti.
Parní stroj, denní tisk a přísun informací.
Šílené tempo zpráv.
Lidé si ráno přečetli v novinách
o sopce, která vybuchla na druhé straně světa,
a celý den pak přemítali o tom,
jak může sopka zničit celé město.
Úzkost vyvolaná technikou
není jenom naší záležitostí. Nejsme první, kdo to zažívá.
Typickým příznakem je neschopnost vypnout své myšlenky.
Morbidní myšlenky, nespavost,
trávicí potíže,
různé bolesti.
Velmi běžná byla bolest zad.
Sexuální poruchy, zubní kaz.
Zubní kaz.
Vznikl velmi lukrativní trh,
a to díky reklamě.
„Cítíte se takhle,
možná máte tuhle nemoc a tady je lék.“
V mnoha poctivých rodinách střední třídy
byl alkohol považován za hříšný.
Na druhou stranu, lék byl lék.
A vidíme to i dnes.
Mluvíte s kamarádem a ten řekne něco jako:
„Neberu drogy.“ Ale užívá léky.
A… Jo.
Asi jsem vždycky věděl, že mám úzkost,
ale nechtěl jsem být tím, kdo trpí úzkostí.
Nechci se dát cestou, která mě učiní slabším.
Jsem v pohodě.
Ano, mám svoje vrtochy a podobně, ale takový nejsem.
Díval jsem se na seriál Girlfriends a je tam úžasnou epizoda
o tom, jak černoši a lidé s barevnou pletí reagují
na terapii a duševní zdraví.
Ty chodíš na terapii?
Joan, holka, černoši nechodí na terapii, chodí do kostela.
A pro mnoho z nás to bylo, jako že se toho zbaví modlitbou.
Zbaví se nemoci, zbaví se tohohle a tamtoho,
ale všeho se modlitbou nezbavíte, jak mnozí zjistili.
Byl jsem hlasité, nervózní dítě,
musel jsem všemu šéfovat, ale byl jsem prostě šťastný.
Říkal jsem si: „To je zábava. Tohle jsem já.“
Tohle jsou moje záchvaty vzteku. Všechno má být přesné.
Ale byl jsem zábavný. Vždycky jsem byl dost zábavné dítě.
Dali mě na krasobruslení a já říkal: „Budu na olympiádě.
Je to sport pro mě. Je o preciznosti a v tom jsem dobrý.“
Tedy než jsem začal dospívat.
Trochu jsem přibral, což mě vyděsilo, a říkal jsem:
„Panebože, jsem taky gay. Ježíši, to je na mě vážně moc.“
Říkal jsem si: „Dobře, tohle všechno je špatně,
takže prostě budu vším, co je dobře.“
Tak jsem byl moc dobrý student. Jedničkář.
Na vysoké jsem našel velkou úlevu na party scéně.
Bylo to až ve druháku, když jsem to už nedokázal všechno
udržet v rovnováze a kdy jsem si
v hlavě říkal: „Je to proto, že se nedokážu soustředit.
Všichni ostatní berou Adderall, tak si zajdu k doktorovi.
Budu brát Adderall a všechno bude fajn,
protože to budu všechno zvládat.“ Ale velmi brzy
vystrčila růžky úzkost, protože to byl ten problém.
Byla to úzkost a snaha držet si úzkost od těla
a přitom to tak nějak ničilo všechno ostatní,
protože držet ji na uzdě vyžadovalo spoustu duševní energie.
Přišel jsem a říkám: „Už nemůžu spát.“ Byl jsem…
A to prostě všechno ničí.
On říká: „Dobře, takže pociťujete úzkost nebo tak něco?“ Ja říkám:
„Nevím, jestli bych to nazval úzkostí, ale určitě cítím neklid.“
A on říká: „Zkusíme Xanax.“
Když jsem užíval Xanax, vyspal jsem se nejlíp za celý život.
Žádné sny, jen tvrdý spánek jako v bezvědomí, což bylo skvělé.
Ale nikdy jsem neřešil svou úzkost,
nikdy mě nenapadlo, že ji mám.
Říkal jsem si: „Kdepak, mám úzkost z Adderallu.“
Nikdy to nebyla hlavní příčina.
Po dlouhou dobu to vždycky byl důsledek něčeho jiného.
Pak jsem potkal jiné lidi,
hlavně lidi z New Yorku
nebo z velkých měst nebo bohatších oblastí a všichni říkali:
„Jo. Všichni chodíme na terapie. Bereme prášky.“
Říkali: „Život je na prd. Není nám dobře a takhle to zvládáme.“
Zavedení léčby a prášků, které tyto věci velmi účinně léčí,
změnilo tu představu stigmatu.
Když máte v oku zelený zákal a špatně vidíte,
užíváte na to léky, které vám umožní vidět.
Pokud máte cukrovku a poruchu tvorbu inzulínu,
regulujete si inzulín.
To, že mi nefunguje slinivka, není morální selhání.
Není morální selhání, že mám špatné oči.
Tak proč je morální selhání, že jsem náchylný k panice?
Je tu biologický problém a vy ho vyřešíte.
Benzodiazepiny byly vynalezeny na přelomu 50. a 60. let.
Byl to velký rozruch, protože měly nahradit barbituráty.
Existuje velká možnost, že právě teď máte v lékárničce
lék, který může způsobit stejnou úplnou závislost,
poškodit vás stejně hrozně jako heroin nebo morfin.
Mluvím o barbiturátech.
Hlavní příčina úmrtí na otravu ve Spojených státech.
Za pár hodin se probudíte a nevíte, kolik jste si vzali.
Radši tři.
Benzodiazepiny jsou bezpečnější.
NĚKDO POUŽÍVÁ BARBITURÁTY AŽ DO SMRTI
Takže v 70. letech se benzodiazepiny dostaly na první místo
žebříčku nejčastěji předepisovaných léků
ve Spojených státech a na celém světě.
Na myšlence, že to je způsob,
jak podávat lék masám, něco je.
Je to doslova opium lidstva. Jsou to benzodiazepiny lidstva.
Má někdo Valium?
Na individuální úrovni je nešťastná hospodyně
nebo nešťastný právník, který by chtěl dělat něco jiného,
a místo toho, aby změnil práci,
prostě zmírňuje ty nepříjemné pocity
pomocí léků.
Nemůžu uvěřit, že uprostřed takové krize jíte.
- Jsme nervózní. Co chceš? - Tak si vezmi Valium jako každý.
Ale ejhle, časem jsme si všimli,
že se těch léků dá brát příliš mnoho.
A že dlouhodobé užívání benzodiazepinů
má problematické vedlejší účinky.
Senátní podvýbor pro zdravotnictví dnes vyslechl řadu děsivých příběhů
od lidí závislých na Valiu.
Jeden doktor z Kalifornie řekl, že vysazení toho léku bylo,
jako by mu někdo nalil pod kůži petrolej a zapálil ho.
Valium je nejpředepisovanější lék v Americe.
FDA varuje lékaře, aby ho nepředepisovali na běžný stres.
A pak přišel Xanax.
Vědci ze společnosti Upjohn vytvořili molekulu,
která pomáhá zvládat úzkostné poruchy.
Působí na buňky v oblasti mozku,
která řídí emoce a úzkost.
Lék působí selektivněji,
takže má méně vedlejších účinků než starší léky.
Xanax. Recepty se počítají na miliony.
Velmi se obávám, že u tohoto léku dochází ke stejnému
nadměrnému předepisování,
stejné promiskuitní dostupnosti.
A 11. září pak skutečně otevřelo stavidla.
Lidé měli nervy na pochodu. Lidé byli napružení.
Bolest z útoku na Ameriku si vybírá svou daň mnoha způsoby,
i na duševním zdraví.
Jak se z toho zotavíte?
Toto neštěstí bylo i katastrofou pro duševní zdraví,
a to obrovských rozměrů.
Předpisy léků proti úzkosti vzrostly o 23 % v New Yorku a o 8 % v celé zemi.
A došlo k nárůstu reklamy. V reklamách se říkalo:
„Cítíte se nervóznější? S našimi léky se můžete cítit líp.“
Ukazovaly fotky žen,
u kterých byly bubliny se všemi jejich starostmi.
A ženy reagovaly.
A počty žen, které začaly užívat antidepresiva,
léky proti úzkosti, prášky na spaní, po 11. září stále stoupaly.
Nechci to vidět stereotypně, ale většina žen myslím chápe,
že někdy se o sebe nestaráme a nezískáváme si čas pro sebe,
a to myslím vedlo k tomu, že moje úzkost vzkypěla.
Jsem z generace, které říkali, že můžeme mít všechno.
Jen nám neřekli jak. Moje matka s námi byla doma.
A myslím, že jsem si představovala, že budu většinou doma,
protože to jsem znala, když jsem vyrůstala. Ale pak…
Bylo mi 34, když se mi narodil syn, takže jsem už pracovala
a už jsem měla hypotéku a měla jsem život zařízený tak,
že musím pracovat, a pak jsem se snažila vyřešit,
kdo odveze syna na vyučování, nebo se snažila přijít včas,
abych to udělala já.
Teď jsem musela po příchodu udělat večeři. A měla jsem pocit, že pořád
funguju s obrovskou mírou napětí.
Říkáte si: „Tak jo, dodělám práci a dám si jen sklenku vína,“
a pro mě osobně je to celkově fyzicky a psychicky
velmi nezdravá věc. Myslím, že u někoho to funguje skvěle,
ale u mě to jen zvyšovalo stres.
Asi před dvěma lety
se všechno najednou zhoršilo.
Manželova matka má demenci
a je v pečovatelském domě v jiném státě.
Syn vstoupil do nové fáze dospívání.
Takže se náš vztah trochu změnil
a já se učila dávat mu prostor.
Práce začala být strašně stresující
a také menopauza dokáže všechno zpřeházet.
Všechno je v rovnováze
a máte dobrý život až do padesáti nebo tak nějak.
A pak se vám naprosto rozhodí hormony a celý život.
Myslím, že je fér říct,
že ženské tělo a mužské tělo nejsou úplně stejná.
Že v každém fungují úplně jiné hormony.
Ale mnohem důležitější nejspíš je,
že ženy mají spoustu vzorů v jiných ženách,
které jim ukazují, jak být úzkostlivé přijatelným způsobem.
Říkáme dívkám, aby dávaly více najevo své emoce.
Podporujeme holčičku, která pláče
a potřebuje víc pozornosti.
Zatímco klukům říkáme, ať si jdou ven hrát,
ať se s tím poperou, jsou tvrdí a přestanou brečet.
Teď se vysmrkáme a otřeme si oči.
Nechceme, aby nás Mike s maminkou viděli takhle.
Jsem terapeutka už asi 16 nebo 17 let.
Pracovala jsem ve školách, dělala domácí terapii.
A už asi pět let mám soukromou praxi.
A ze své praxe mám pocit, že na terapii nechodí dost mužů.
Takže se stále snažím pochopit:
„Proč muži nechodí na terapii?“
Trochu jsem to zkoumala a zaprvé jsou to peníze,
možná mají špatné nebo žádné pojištění nebo si to nemohou dovolit.
To je důvod, proč asi mnoho lidí nechodí na terapii.
Ale konkrétně u černochů jde také o to, že:
„Vstupuji do systému, který není pro mě.“
Což opravdu není.
Není to systém pro lidi s barevnou pletí.
Měla jsem sezení s člověkem s barevnou pletí
a říkám si: „To prostě nebude fungovat.“
Takhle to říct nemůžu.
Nejlepším příkladem je
jedna z mých otázek v přijímacích dokumentech:
„Zažili jste nějaká traumata?“
Tenhle klient na tu otázku dvakrát nebo třikrát odpověděl ne.
Když jednou na něco odpovídal,
říkal: „Hm, počkat… To bylo předtím, nebo potom, co mě postřelili?“
A já říkám: „Páni, vás někdo postřelil?
To jste mi nikdy neřekl.“
A víte, co řekl? „Nikdy jste se neptala.“
A já říkám: „Nemůžu do dotazníku napsat:
‚Postřelili vás?‘ to je moc ojedinělý zážitek.“
A on řekl: „Zas tak ojedinělé to není.
Znám hodně lidí, které postřelili.“ Tehdy jsem zjistila,
že musím změnit způsob, jakým kladu otázky
nebo hodnotím.
Možná, že když žijete v prostředí,
kde je neustále ohrožována
vaše osobní lidskost, bezpečnost, pohoda,
musíte dávat najevo tvrdost.
Takže přiznat potom,
že máte potíže s duševním zdravím…
Ne, to prostě nejde.
Mám semestr a půl na vysoké. Takže chápu Freuda.
Chápu terapii jako koncept.
Ale v mém světě to nejde. Můžu být šťastnější? Jo. Kdo ne?
Ale jako psychiatrička, která léčí muže, vám řeknu,
že spousta mužů má úzkosti.
Myslím, že pro mnoho mužů je příjemnější přiznat,
že mají úzkost, mluví o sociální úzkosti
nebo obecné úzkosti
nebo třeba o něčem jako strach z nákazy.
Mění se to. Myslím, že nastal velký posun.
Mluví se o duševním zdraví. Je tu Charlamagne tha God.
Vše je duševní a začíná myšlenkou.
Když nemáte dobře tohle, nic není dobře.
Je tu Jay-Z.
Když dospějete, uvědomíte si směšnost
stigmatu, které je s tím spojeno.
„Proč si o svých problémech s někým nepromluvíš,“ chápete?
To mužům pomáhá to znormalizovat.
Typický profil pacienta,
kterému lze předepsat benzodiazepin, se rozšiřuje.
Takže zatímco před 30 lety to mohla být
obvykle žena středního věku,
teď vídáme stále mladší věkové skupiny.
Vidíme, že jsou velmi starým lidem nejen předepisovány benzodiazepiny,
ale jsou na nich udržováni po mnohem delší dobu.
Školení o užívání těchto léků
není vždy tak důkladné, jak má.
Jsou to léky, které se měly brát krátkodobě,
ne déle než měsíc nebo tak nějak,
což je opravdu konsternující, když si uvědomíte,
že mnoho lidí, kterým je nasazen benzodiazepin,
ho berou roky, nebo i desítky let.
Když jsem měla úplně první panickou ataku,
vážně jsem si myslela, že blázním.
Říkala jsem: „Musíte mě někam zavřít, protože nevím, co se děje.“
To mi bylo asi 14 nebo 15.
Jako dítě jsem hodně cestovala a ráda létala.
Ale z nějakého důvodu jsme se ten den chystali ke startu
a já jsem najednou… Měla jsem pocit, že se uvnitř hroutím.
Nemůžu dýchat. Myslela jsem, že umírám. Vážně.
A po tomhle bylo pár vážně dobrých roků.
Když jsem měla jí do čtvrťáku,
bylo to léto před čtvrťákem na střední,
pracovala jsem v obchodě Panera u pokladny,
takže jsem komunikovala s lidmi,
a začala jsem řvát před párem, který vešel, a cítila jsem se… hrozně.
Bylo to strašně trapné.
Ale říkala jsem si: „Nevím, co se děje.“
Dělala jsem to už stokrát.
Proč jsem… Co to se mnou je?
Došlo to tak daleko, že jsem nemohla dělat denní činnosti,
aniž bych se zhroutila.
Nemohla jsem jít do obchodu, jet po ulici,
jednoduché věci, které děláte každý den.
Cítíte se v pasti a to je… Kdo by se tak chtěl cítit?
Uděláte cokoli, abyste se tak necítili.
S tátou jsme si vždycky byli neuvěřitelně podobní.
Měli jsme něco jako jazyk beze slov
a on v rané dospělosti zažíval úzkosti.
Takže ty příznaky hned poznal.
Jen neměl kvalifikaci se s tím vypořádat.
Upřímně řečeno jsem toho psychiatrických lécích moc nevěděla,
když jsem začínala terapii.
Ale terapeutka zmínila lék s názvem Zoloft,
který nakonec beru dodnes.
O Xanaxu jsme nemluvily, dokud jsem zas neměla letět.
Řekla jsem psychiatričce: „Hele, v žádném případě
už nikdy nepoletím.
Pojedu tři dny v kuse, když budu muset. Prostě nepoletím.“
A ona řekla: „Přemýšlela jste někdy o Xanaxu?“
Přistála jsem a vážně jsem chtěla vyběhnout na kopec
a zakřičet, že jsem to dokázala.
Nebrečela jsem. Nehyperventilovala.
Neměla jsem panickou ataku. Byla jsem v pohodě.
Nejdřív to začalo používáním Xanaxu v určitých situacích
a pak jsem se rozhodla ho brát každý den,
protože to u mě nefungovalo.
Potřebuju to uvolnění, abych usnula.
Říkala jsem si tehdy,
že jsem o tolik horší než mí vrstevníci
s jejich schopností prostě žít.
A proč bych to dělala, když je něco, co může pomoct?
U každého léku
je vždycky analýza přínosů a rizik, že?
Takže u benzodiazepinů
je v analýze rizik a přínosů docela dost věcí.
Velmi častým vedlejším účinkem je prostě únava, sedace.
Proto se běžně předepisují, aby lidem pomáhaly usnout.
Jste bez zábran, trochu praštění, trochu ospalí,
možná se špatně rozhodujete.
Nikdo nechce mluvit o těch důležitých věcech, které se dějí,
když berete léky.
Když jsem to vzala, všechno bylo úžasné…
MOJE ZKUŠENOSTI S LÉKEM XANAX
…takže by nebylo dobré,
kdybych šla na pohovor nebo něco takového důležitého,
a celou dobu se jen smála.
U někoho ten inhibiční efekt uvolňuje zábrany
a lidé jsou pak uvolněnější a lehčí a praštění a hloupí.
Mám pocit, že jsem vzrušená a cítím se uvolněně a jsem…
Připravená na party.
Benzodiazepiny jsou vlastně alkohol ve formě pilulek.
Jeden z problémů s benzodiazepiny
je ten, že mohou narušit krátkodobou paměť,
ukládání nových vzpomínek, vyvolávání vzpomínek,
všechno je trochu rozmazané.
Když si to vezmu, nic moc si nepamatuju…
a jo, to může být samozřejmě špatné, když řídíte.
Některá dlouhodobá rizika benzodiazepinů jsou dobře známá.
I když data o Alzheimerově chorobě a demenci jsou poměrně nová
za posledních několik let.
A je to významné riziko.
Berete tlumící léky,
takže méně používáte mozek
a může se stát, že některé mozkové buňky začnou odumírat
a snižuje se aktivita mozku.
Existuje také mnohem běžnější vedlejší účinek,
kterému říkáme tolerance.
A tolerance znamená, že k dosažení stejného efektu je třeba stále více léku.
Byla to důležitá součást mé brašny. Nosil jsem benzodiazepiny pořád s sebou.
Dělal jsem to v podstatě 30 let.
Změnilo to mou celkovou hladinu úzkosti,
protože jsem měl vždycky tu kouzelnou kuličku.
Našel jsem fungující systém.
Zvládnu letět letadlem. S Xanaxem a Klonopinem
zvládnu mluvit na veřejnosti.
Předtím jsem se těchhle věcí týdny, ne-li měsíce bál,
měl jsem o nich noční můry, studený pot. To všechno zmizelo.
Když jsem procházel obdobím úzkosti,
kdy jsem úmyslně bral mnohem víc,
přešel jsem na vyšší úroveň a pak jsem to zas snižoval.
A cítil jsem to. Pak jsem měl fyzické příznaky.
Někdy jen cítím zvýšenou úzkost
a můj GABA receptor v podstatě říká: „Hele, kde je ten Xanax?“
Začal jsem mít jiné noční můry. Zdálo se mi:
„Proboha, mám mít projev a ztratil jsem Xanax.“
Nebo jsem v letadle a dojde mi.
Od té doby jsem byl zjevně psychicky závislý
na benzech.
Benzodiazepiny jsou různé.
Například Xanax účinkuje rychleji než většina ostatních benzodiazepinů
a vyprchává rychleji než většina ostatních.
Přípravky, které mají takovou okamžitou posilující kvalitu,
ale pak rychle odezní, takže máte takový dysforický,
chtivý, bažící stav, bývají více návykové.
Mám závislost v rodině,
a tak jsem se bránila mít v životě jakékoli návykové látky.
Vůbec nepiju, nikdy jsem nekouřila,
nebyla jsem sjetá, protože jsem se bála,
že máme v rodině něco,
kvůli čemu jsou lidé závislí.
Jo.
Skvělá práce.
Ale mluvili jsme o tom, že začneme na nízkých dávkách.
Mluvili jsme o tom, na co si dávat pozor,
a ten můj počáteční strach,
že budu muset brát pořád víc, se vlastně nenaplnil.
Podařilo se dosáhnout velké úlevy při nízké dávce.
A myslím, že díky tomu zdravému strachu ze závislosti
jsem se soustředila na to, že:
„Léky jsou pro mě nástroj k získání prostoru
pro to, aby v mém životě fungovaly jiné věci.“
Když je užíváte uvážlivě, jednou za čas na akutní úzkost,
nemusí to být žádný velký problém.
Pokud je užíváte každý den, několikrát denně,
náhlé vysazení těch léků je velmi nepříjemné.
Může to mít vážné důsledky.
Lidé mohou být psychotičtí. Mohou mít záchvaty.
Mohou mít těžkou úzkost, příšernou nespavost.
Dokonce jsem viděl, jak potíže z vysazení benzodiazepinů
vedly k myšlenkám a dokonce k pokusům o sebevraždu.
Kdybych věděl, co teď,
nikdy bych si to poprvé nevzal.
Nikdy.
Byla to největší…
Byla to největší chyba mého života.
Šel jsem do Colorada, protože mám rád přírodu.
A miluju lyžování.
Miluju lezení po skalách. Miluju horolezectví.
Miluju rafting a jízdu na kajaku.
Vlastně miluju tolik riskantních, adrenalinových sportů,
až si říkám,
jak mi vůbec mohla být diagnostikována úzkost?
Ahoj, zlatíčko. Ukaž, co jsi udělala.
- Takže, tati. - Jo?
Tohle je vánoční stromeček.
Jo. Ten je ale vysoký.
Tohle je sněhulák.
Moc se mi to líbí.
Na vysoké jsem byl myslím na jednom miligramu Xanaxu,
možná půl miligramu.
A za ta léta se to vyšplhalo na jeden miligram,
na dva miligramy a nakonec na tři miligramy,
na kterých jsem zůstal
dobrých 12 let, 15 let.
A nikdy jsem si nevzal víc než přesně svou denní dávku.
Takže asi v roce 2013
jsem svému psychiatrovi řekl, že teď jde život dobře.
Kelly čekala naše první dítě a já se nemohl dočkat, až budu otcem.
Snížil mi Xanax ze tří miligramů na dva a půl miligramu.
A pak jsem z ničeho nic
jsem začal mít takové záhadné fyzické příznaky.
Věci jako zvuky a pachy byly zdrcující.
Měl jsem něco jako bušení srdce.
Měl jsem pocit, že mi hoří kůže na rukou.
Náhodné mi škubaly svaly. Měl jsem hroznou mozkovou mlhu.
A jedním z nejhorších příznaků je fyzická únava.
Měli jsme se ženou stále větší obavy.
Tady se děje něco vážného.
Chodil jsem k revmatologům
a kardiologům a neurologům
a různým specialistům.
Nakonec doktor řekl: „Víte, už jste absolvoval úplně všechno.“
Říká: „Napíšu vám doporučení na kliniku Mayo,
ti jsou ze všech nejlepší.“
Sbalil jsem celou rodinu a letěli jsme do Minnesoty.
Neurolog na Mayo řekl: „Myslím, že máte autoimunitní encefalitidu.
Je to zánět mozku a dá se snadno léčit.
Je to trochu nepříjemné. Budete dostávat nitrožilní infuze.“
Osm týdnů jsem dostával infuze a necítil jsem se ani trochu líp.
Spíš jsem se cítil hůř.
A při této cestě jsem se začal ptát doktorů.
Občas jsem řekl: „Může to souviset s mými léky?
Můžou něco způsobovat moje léky?“
A odpověď vždycky byla: „Ne, ne. Určitě to není léky.
Rozhodně to není léky.“
V té době mě můj psychiatr převedl
z Xanaxu na Valium.
Říkejte tomu třeba moje intuice nebo…
Nevím, kam jinam s tím jít,
takže chci prosím snížit medikaci.
V únoru 2018
jsem se ráno probudil a něco bylo strašně špatně.
Slyšel jsem děti dole,
ale ten hluk hrajících si dětí byl drásavý.
Pálila mě kůže. Hrudník jsem měl v jednom ohni.
Už jsem to nemohl vydržet. Vyrazil jsem z domu
a jel jsem hodně rychle a hodně chaoticky.
Hlas v hlavě mi říkal: „Musím utéct.“
A na straně jsem uviděl kopec,
asi 100 metrů vysoký na jedné straně s útesem.
A prostě jsem řekl:
„Vylezu na ten kopec a skočím.“
A když jsem šel nahoru, viděl jsem v duchu své děti.
A padnul jsem na kolena
a říkám: „Johne, tohle nejsi ty.
Tohle nejsi ty.“
A moje žena mě slyšela přijíždět a šla mi naproti ke dveřím.
A já se na ni podíval a říkám:
„Určitě je to tím Valiem.“
A ona začala hledat na Googlu: „Valium a sebevražda“,
„abstinenční příznaky Valia“, „abstinenční příznaky Xanaxu“.
Bohužel to byli samotní pacienti, a ne lékaři,
kdo první poznal problémy spojené s benzodiazepiny,
včetně závislosti, tolerance a abstinenčních příznaků.
Ta data pocházela ze 70. let a byla charakterizována
psychiatričkou Heather Ashtonovou,
která vedla kliniku pro vysazování benzodiazepinů.
Je nedostatečné vzdělávání v klinické farmakologii…
PSYCHOFARMAKOLOŽKA
…a v řízení vysazování léků.
Naslouchat pacientům se stalo ztraceným uměním,
a lékaři se také nechali svést myšlenkou,
že léky vyléčí duševní nemoc.
A napsala pojednání s názvem Ashton Manual,
které najdete na internetu a je to vážně skvělý dokument.
Najednou jsme narazili na Ashton Manual.
Byly tam všechny příznaky, které jsem říkal všem lékařům,
jeden po druhém.
Se ženou jsme se na sebe podívali jako:
„Jak je tohle možné?“
Byli jsme u 32 lékařů a žádnému z nich nedošlo,
že snižuji dávky benzodiazepinu a mám abstinenční příznaky.
Někteří pacienti nemají problémy a jiní jsou citliví
i na velmi malou změnu dávky, snížení dávky.
To platí zejména u starších lidí. Jak stárneme, náš mozek je méně tvárný.
Takže když je lidem přes 50
a desítky let berou benzodiazepiny, je velmi těžké se z toho dostat.
Možné nebezpečí si uvědomuje málo lidí.
Moc málo lékařů tato rizika zná.
To je pro mě teď trochu překvapivé.
Tohle jsou užitečné nástroje. Jsem moc ráda, že je máme.
Jsem vděčná lidem, kteří je objevili.
Problém je, že je používáme moc často
a používáme je moc dlouho.
Když se podíváte na různé rizikové faktory závislosti,
jedním z nejdůležitějších je prostě přístup k danému léku.
Žijeme v době neuvěřitelně nadměrného předepisování a podávání,
což znamená, že to nejspíš zkusíte a ještě spíš si vytvoříte závislost.
Jsem psychiatrička od 90. let a tehdy, když ke mně někdo přišel
a měl příznaky úzkosti nebo deprese,
musela jsem to vysvětlit: „Máte depresi.“
Nebo „Tohle… Tohle je panická ataka,“
a musela jsem na první nebo druhé návštěvě věnovat chvíli tomu,
abych zbavila stigmatu skutečnost, že musí brát léky.
Od roku 1997, kdy FDA rozhodla,
že výrobci léků mohou směrovat reklamy přímo na lidi.
Z klinické deprese se jen tak nedostanete.
Nejde to, je to skutečná nemoc.
Možná cítíte úzkost. Nemůžete ani spát.
Víme, jaký je pocit sociální úzkost.
Může to být chemická nerovnováha.
Získejte svůj život zpět.
Život znovu může vypadat jako život.
Nemusím dělat osvětu, ani zbavovat stigmatu nebo držet za ruku,
protože za mnou chodí lidé a říkají: „Mám brát Wellbutrin, nebo Effexor,“
nebo: „Moje instruktorka pilates bere Paxil,
ale hygienistka říkala, že Zolofit je lepší, v čem je rozdíl?
Nikdo to nijak neudržoval. Nikdo to vlastně nekontroloval.
„Jak se cítíte? Co se u vás děje?
Jaký je váš emoční stav?“ Bylo to velmi transakční.
Medicína se tak industrializovala,
že lékaři fungují jako dělníci na montážní lince.
A všichni mí psychiatři pak byli velmi transakční.
Našel jsem lidi, kteří byli transakční, protože:
„Nechci rozebírat, co cítím. Nechci o tom mluvit.“
Na doktory je obrovský tlak, aby pacienty rychle viděli,
rychle je vyšetřili, předepsali prášky,
protože to je to, co jim proplatí.
Jeden doktor říkal: „Řeknete mi o svém dětství v Texasu?“
A já na to: „Nechci. Pojďme přejít k předepisování.“
Teď se pacientů ptáme: „Byli jste spokojeni se službou?“
Lékaři chtějí vysoké hodnocení,
protože jejich profesní postup je svázán s hodnocením v těchto průzkumech.
Takže se všemi těmito neviditelnými pobídkami přirozeně
lékaři napíšou, co pacient chce.
Další věc je, že krátkodobě tyto přípravky fungují.
Šla jsem k terapeutovi v New Hampshire, když mi bylo třináct.
KOMIČKA
Který hned ten den…
První den, kdy jsem přišla, a bylo to asi v roce 1984 nebo tak,
hned řekl: „Napíšu vám léky.
Když vám bude smutno, vezměte si jednu tuhle tabletu.“
Byl to Xanax.
Chci být opatrná. Nechci démonizovat všechny benzodiazepiny, všechny léky.
Vím jen, že je předepisují moc často, jako opioidy.
Obojí je na bolest.
Jedno na emoční, druhé na fyzickou.
V mnoha komunitách je obrovská krize Xanaxu.
Je tu epidemie léků na předpis.
Lidé si často myslí, že šlo jen o opioidy,
ale nešlo jen o opioidy.
Rapper Lil Xan, což je zkratka pro Xanax, je jedním z více než 50 umělců,
v jejichž hudbě jsme našli odkazy na Xanax.
Bral jsem asi tak
12 až 14 dvoumiligramových tablet denně.
Páni.
Bylo to fakt zlý.
Slyším v hlavě hlasy,
říkají mi, ať to skončím.
Našel jsem v posteli Xanax,
vzal jsem si to svinstvo a šel zas spát…
Ta dvojsečná zbraň přiznávání bolesti nebo úzkosti
nebo co to je, a ne jejího idealizování.
Je to velmi ostrá dvojsečná zbraň. Je tak snadné nedělat to správně.
A my k tomu mladým lidem nedáváme moc nástrojů.
Bobby brzy začal napodobovat svoje idoly
a první pilulku spolkl v desáté třídě.
Byl jsem závislý po první pilulce.
Stačil jeden telefonát nebo zpráva. Jo.
Jakýkoli prášek.
Základním nástrojem pro nákup těchto pilulek online jsou sociální sítě.
Potenciálně je to… Tohle teď může být váš dealer.
Stačí naklepat pár věcí a snadno dostanete Xanax.
Tyhle pilulky jsou úplně všude.
Našla jsem účet, kde je 104 dealerů,
kteří používají Snapchat
a které můžete kontaktovat napsáním jména.
Je to adresář drogových dealerů.
Máme spoustu lidí v pokoutních laboratořích, nezákonných laboratořích,
kteří vyrábějí super silné verze benzodiazepinů.
Nové informace o smrtícím léku.
Je to malá bílá pilulka, která vypadá jako lék proti úzkosti Xanax.
Ale je smíchaný s extrémně silným opioidem
zvaným fentanyl.
Na internetu se dá koupit lis na tablety.
Dá se koupit forma.
Tohle bude fentanyl s jakoukoli jinou přísadou,
a když pak otočím tím kolem,
vyjede pilulka.
Můžete od drogového dealera koupit dvě tablety
a v jedné je trochu víc fentanylu než v druhé.
A ta jedna ukončí váš život.
Prášky z Mexika jsou profesionálně udělané.
Nepoznáte rozdíl. Barva je perfektní, značení v pořádku
a textura tablety…
Vypadají přesně jako skutečné. Děsivé.
Televizní terapeutka Laura Bermanová prozradila, že její náctiletý syn v neděli
zemřel na předávkování léky.
Říkala jste, že to byl říznutý fentanyl.
Měl nějaké bolesti, že vůbec bral takové léky?
- Myslíte, že věděl, co bere? - Ne. On… Ne.
V posledních deseti letech často vidíme,
že většina předávkování není jen jednou látkou.
Obvykle je to kombinace různých léků.
Samotný benzodiazepin není ve velkých dávkách moc nebezpečný,
ale v kombinaci s opioidy
je to v podstatě narkóza a je to velmi nebezpečné.
Protože pak je tlumivý účinek dvojí.
Můžete mít srdeční potíže. Můžete umřít. Můžete přestat dýchat.
Bylo mu teprve 21.
Populární hvězda YouTube a začínající rapper
Lil Peep včera večer zemřel.
Ve zprávách je tolik úmrtí
spojených s léky na bolest nebo benzodiazepiny.
Bojují s tou záplavou
bolesti a úzkosti a potřebují to nějak otupit a překonat.
Podíval jsem se do zrcadla a v tu chvíli jsem si uvědomil,
že když budu pokračovat, brzy umřu.
Takže jsem přestal, natvrdo,
a nakonec jsem dostal pár záchvatů
a skončil v nemocnici.
Xan nám řekl, že po mnoha pokusech je konečně čistý.
Takže jsem chtěl založit hnutí, Xanarchii,
jenom o boji proti užívání Xanaxu
a to se snažím propagovat.
Musíme začít nést odpovědnost za to,
že oslavujeme kulturu drog, stoprocentně.
Nedávej mi Xannie, teď ani jindy…
Nelíbilo se mi, že lidi, které jsem milovala,
se najednou změnili v někoho jiného.
Je divné to sledovat a už nechci, aby lidi umírali.
Nechci, aby umírali.
Děti jsou teď kanárky v dolech.
Rozhodně jsou znamením toho, že v našem světě něco není v pořádku.
Moje klinika se z 50 % stala odvykací klinikou,
což znamená, že stále více pacientů
potřebuje pomoct s vysazením opioidů nebo benzodiazepinů nebo obojího.
Je to matoucí i pro pacienty,
protože pacienti závislí na lécích,
kteří je berou dlouhodobě, si život bez nich neumí představit.
Možná to není tak, že nemají úzkosti
nebo že je jim dobře,
ale bez léků prostě nemohou fungovat.
Ta představa je pro ně strašně děsivá.
A to jsou ty abstinenční příznaky.
To je podstata tolerance a odvykání.
Je dobře, že jsem na vysoké studoval chemii.
Tohle vás žádný doktor nenaučí.
Říká se tomu tekuté mikroomezování.
Umožňuje vám to snižovat dávku
po malinkatých kouscích každý den.
Když postupujete moc rychle,
můžete se dostat do stavu naprosté hrůzy.
Tyhle chemikálie jsou tak silné,
že i takové pomalé snižování trvá roky.
ŽELEZNIČNÍ PŘEJEZD
Takže od osy k vrcholu koleje?
- Metr a půl. - Metr a půl.
Řekni, až budeš připravená.
Tak jo, můžeš.
Dobře, tady máme 76 centimetrů.
Sedmdesát šest.
Pracuju pro stát Michigan,
a to v programu, kde se mám stát stavební inženýrkou.
Mám tu práci už tři roky a je to práce pro velký holky.
Dostala jsem ji, když mi bylo 18.
A bylo hezké, že se na mě lidé v něčem spoléhají.
Stresující, samozřejmě,
ale to správné množství stresu, abych to dokončila.
Nezavalovalo mě to.
Většina lidí, kteří jsou hodně proti Xanaxu,
má představu z jeho rekreačního užívání.
Pro lidi, jako jsem já, když vidíte, jak to někdo užívá
špatným způsobem, říkáte,
kéž byste jen věděli, co to může udělat někomu, kdo to vážně potřebuje.
Beru jeden miligram denně
a to byla moje počáteční dávka a moje dávka po celou dobu.
Může to být návykové. V mém případě není,
ale psychicky ano.
Vždycky to bude: „Co bych bez něj dělala?“
Je snadné stát se naprosto, 100% závislá na léku
a já…
I když je to užitečný lék, je to děsivá představa.
Co když vám dojde? Nebo ho někdo vezme?
Nebo když ho zapomenete? Co uděláte?
A tahle myšlenka mě děsí.
Léky mohou být pro některé lidi vážně důležité a nechci zlehčovat
ten význam, že může
někomu pomoci zvládat velmi drtivou úzkost.
Vrací nás to na základní úroveň,
kde jsme víc sami sebou,
ale jakmile to vysadíte, pokud nemáte jinou léčbu,
úzkost zase stoupá.
Když máma onemocněla, zjistili jsme,
že je to pokročilá rakovina tlustého střeva.
Běžel jsem na letiště.
Bydleli jsme v Bostonu, já, táta a sestra.
Pořad jsem si říkal: „To je ono?
A ty myšlenky se pořád vracely
a tehdy jsem měl první panickou ataku.
Protože jsem musel jít do práce.
A měl jsem mít prezentaci a úplně jsem se zhroutil
a skončil jsem ve firmě na záchodě,
hyperventiloval jsem a myslel jsem, že mám infarkt.
Říkal jsem si: „To je ono… Panebože.“
Něco, z čeho se prostě nemůžete dostat sami.
Než máma umřela, napsala mi dopis.
Napsala dopis všem, bratrovi, sestře, mně a tátovi.
A v mém dopise napsala: „Je mi líto, že jsem tě zaškatulkovala
a že jsem v tobě vyvolala pocit, že musíš být něco,
cos nikdy nemohl být.“ A když jsem to četl, prostě jsem…
Zhroutil jsem se. Jen jsem si říkal: „Jo,“ a proto jsem taky byl tak dlouho
tak napjatý a úzkostný,
protože se od vás očekává, že budete nějací. Pro mě to bylo:
„Neočekává se, že budeš tak výrazný, jak chceš být.
Máš barevnou pleť. Proč tak mluvíš?
Mluv takhle. Očekávám tohle.“
Moje máma zemřela v srpnu
a to byla chvíle, kdy…
všechno vybublalo na povrch.
Prostě ten pocit:
„Mám sám sebe a musím to vyřešit.“
A řekl jsem si: „Potřebuju terapii.“
Pokud ve vás něco vyvolává úzkost
a nemizí to,
je velmi důležité vzpomenout si na úplné základy.
Především dýchejte.
Mít dostatek spánku.
Doporučuji lidem, aby hodně spali.
Pak je tu cvičení.
A co nejvíc času trávit venku.
Cvičit a chodit na sluníčko. Provozovat jógu nebo meditaci.
Meditace mi hodně pomohla.
Víme, že vytvoření biologického stavu relaxace
narušuje úzkostný zážitek.
Takže nemůžete být zároveň uvolnění a úzkostliví.
Existují jiné léky, které nejsou stejně návykové.
Selektivní inhibitory zpětného vychytávání serotoninu,
které neléčí okamžitou úzkost,
ale snižují celkový kvocient úzkosti,
aby lidé měli záchvaty paniky méně často.
Jsem psychiatrička v New Yorku
a samozřejmě píšu recepty na antidepresiva
a léky proti úzkosti.
Ale také s pacienty mluvím o lécích na bázi konopí,
protože mohou při úzkosti velmi pomoci.
Nejste bez zábran. Nemáte zamlženou mysl.
Pořád jste plně schopni uvažovat,
ale zvládáte stres o trochu lépe.
O léčbě těchto poruch toho víme hodně
a nejúspěšnější léčbou s nejlepšími výsledky
bývají kognitivně behaviorální terapie.
Takže techniky se soustřeďují na tyto systematické myšlenkové návyky,
na chování, naše rozhodnutí.
A také vytvářejí nový způsob uvažování
o tom, jak přemýšlíme o svém strádání.
Mít další vrstvu, malinkatý hlásek,
který vám terapie vypěstuje a který říká: „Je to dobré.
Právě teď cítíš svoje pocity. To je v pořádku.
Pocity nejsou fakta. Myšlenky nejsou fakta.“
Musíš jen zvládnout dnešek.
A pak nastane zítřek
a nakonec bude dost zítřků,
když už tohle nebudeš cítit.“ A to stačí, abyste šli dál.
Protože nakonec, když prožíváte
tyhle opravdu těžké chvíle, musíte jít dál.
Během pandemie se to ukázalo velmi jasně,
ale společenské kontakty patří k nejsilnějším způsobům,
jak narušit úzkost.
Osamělost patří k největším újmám
na duševním i fyzickém zdraví.
Letos jsem prožila rozvod
a mezi odhaleními, která ukončila mé manželství,
a tím, že musím svůj život začít od začátku,
jsem znovu skončila v cyklu depresí a úzkostí.
Mámě jsem to neřekla.
Ani kamarádům jsem neřekla, co se mi v manželství stalo.
Jen jsem se soustředila na meditaci a psaní deníku,
chodila na terapii
a dělala všechno, co jsem s tím mohla dělat sama,
zatímco jsem spíš potřebovala opřít se o ženy v mém životě,
které mě milovaly a pomohly by mi.
Pokud jakkoli můžeme najít autentické spojení s ostatními,
zapomeňte na všechno ostatní, to je asi to nejlepší, co můžeme udělat.
Ale pravdou je, že normální reakce na nenormální prostředí,
tomu se nemusí říkat nemoc.
Svým způsobem,
místo abychom opravovali náš svět a skutečné problémy v něm,
používáme psychofarmaka,
aby lidi prostě jen přijali
ten rozbitý svět, který jim nabízíme.
Velká rezignace.
Tak někteří experti říkají rostoucímu trendu opouštění nebo změny zaměstnání.
Američané také ve větším počtu odcházejí do důchodu.
Po celém světě sílí tlak na zkrácení pracovního týdne
z pěti dnů na čtyři.
Pandemie zjevně změnila
způsob, jakým Američané chtějí pracovat a jakou práci jsou ochotni dělat.
Budujeme hnutí zaměřené na duševní zdraví v Americe.
Chceme vybudovat společnost, kde se nikdo nemusí cítit izolovaný
a zahanbený kvůli svým potížím.
Chceme vybudovat svět, kde pomoc dostane každý, kdo ji potřebuje.
Nechceme jen reagovat na duševní onemocnění.
Chceme aktivně pečovat o duševní pohodu.
Nové generace sportovců,
včetně Simone Bilesové a Naomi Ósakaové, mluví o duševním zdraví.
Procházíme si tím svým a je to těžké.
Ani si neuvědomujete, kolika lidem pomáháte,
i když se nacházíte v tomto obtížném okamžiku.
Duševní zdraví naprosto souvisí
se vším, čím žijeme a dýcháme
a co si v životě uvědomujeme,
ať už jsou ty okolnosti pro nás příznivé,
nebo nepříznivé, že?
Duševní zdraví je vším.
Panebože. Já nemůžu. Zůstaň v klidu, srdce. Říká:
„Díky za bezpečný prostor pro lidi jako já.“ Uf.
To je tak milé.
Začalo to příspěvkem na Instagramu: „Bezplatná terapie pro černochy“.
Myslela jsem, že to bude s terapií těžké,
protože média a všichni chtějí, abyste tomu věřili,
ale nebylo to tak. Vlastně jsme začali tak nějak odzadu,
protože když jsme napsali Bezplatná terapie pro černochy,
během prvních dvou dnů jsme měli 50 mužů, kteří říkali:
„Chci tu terapii.“ A my na to: „Moment.
Úplně jsme to nedomysleli.“
Dali jsme jim osm sezení zdarma.
V tuhle chvíli 75 % z nich pokračuje v terapii,
i když už není zadarmo.
Je to jako když jim dáváme sklenici vody
a ta sklenice vody by je měla naučit:
„Sakra, neuvědomil jsem si, že mám takovou žízeň.“
Takže teď, i když tu vodu dáme pryč,
říkají: „Ale víte co?“ Jo, to můžeme dát na tričko.
Jedna věc, o které už chvíli mluvím s pacienty,
je představa plynutí.
Že se můžete v dělání něčeho ztratit
a může to být cokoli. Ale ať děláte cokoli,
naprosto se tomu oddáte a ztratíte se v tom
a je něco jiného, většího než vy.
Před dvanácti lety jsme přijeli na tenhle koňský ranč
a oni měli misi na záchranu koní.
Myslím, že mají až 60 zachráněných koní,
z nichž většina byla v nějaké špatné situaci.
Zjistili jsme, že hledají dobrovolníky.
Říkala jsem si: „Jsme uprostřed pandemie,
kdy jsou zavřené tělocvičny a nemůžeme chodit do restaurací
a nemůžeme nic dělat. Nemůžeme se s nikým stýkat.
Možná by bylo dobré dělat tuhle venkovní dobrovolnickou práci.
Dobrovolníci čistí venku výběhy
a hřebelcují koně a berou je na procházky.
Být venku a dělat fyzickou práci pro dobrou věc,
znovu se sblížit se zvířaty,
prostě to všechno šlo dohromady,
dostat se ven z domu, opustit sama sebe
a jít dělat těžkou práci
na čerstvém vzduchu.
Obejmout koně, když máte špatný den,
je vážně úžasná věc.
Potřebuju víc podnětů mimo sebe, na které bych se soustředil,
tak jsem začal s aranžováním květin.
Na tom procesu je pro mě něco velmi poklidného,
od třídění květin,
prohlížení květina a barev, a je to všechno velmi příjemné na dotek.
A uvědomuju si, že tyhle hmatové věci potřebuju,
abych se uklidnil a zvládal to.
Spousta mojí úzkosti vychází z pocitu,
že něco nedokážete
nebo že to, co děláte, je špatně.
Klid mi přinášejí věci, při kterých si říkám:
„Dělám to pro sebe.“
Nikdo se na to nebude dívat a hodnotit to nebo kritizovat.
Očekávání.
Je v nich spousta tíhy,
a pokud je tak nějak trochu dokážete pustit z hlavy,
je to osvobozující pocit.
To nevypadá dobře. Jo, je to pokus a omyl.
Úzkost je holistická
a říká vám, že vaše mysl a tělo jsou jedno.
To je poznání, které nám úzkost dává,
že naše tělo a naše mysl si navzájem slouží
a je to vzájemné.
Problém toho, že si berete Xanax, kdykoli máte úzkost,
je v tom, že si nebudujete duševní tvrdou kůži,
kterou potřebujete, abyste snesli víc úzkosti.
Protože když ten pocit úzkosti umlčíte,
promarníte příležitost naučit se to zvládnout to sami.
Benzodiazepiny berou příležitost.
Řekla bych, že je asi beru podle potřeby.
Nejspíš párkrát za měsíc.
Teď je to spíš: „Vím, že ho mám, kdybych ho potřebovala.“
Pokud dieta a cvičení a dobrovolnictví
a všechny moje zdroje selžou
nebo pokud by se život vymknul kontrole,
tak mám další nástroj.
Pro mě Xanax
vlastně nikdy neřešil přetrvávající úzkost,
která tu vždycky je.
Když jsem zkusil Klonopin, byl to jiný pocit.
Řekněme, že je to jemnější typ úlevy od úzkosti
než Xanax, který je jako rána do obličeje. Zabírá rychle.
Proto lidé na Klonopinu nepaří. Klonopin není večírková droga.
Pořád beru Lexapro, což je antidepresivum SSRI,
takovou mírnou dávku.
A pak jsem omezil benza do takové míry, že se je snažím nebrat.
Když se své úzkosti nepostavíte přímo, když to děláte zprostředkovaně
přes Xanax, který jste si vzali, tak se jí nestavíte.
Jediná cesta vede přímo. Opravdu.
Na druhou stranu úzkosti vás dostane,
když jí projdete a zažijete ji a pochopíte ji
a usmíříte se s ní.
Na druhou stranu
je strašně stigmatizující a zahanbující, pokud někdo řekne:
„Dostaň se z toho vlastními silami," když nemůžete.
Člověku s cukrovkou taky neřeknete: „Přiměj svou slinivku fungovat.“
Víte, Xanax je samozřejmě
jedním z těch léků,
které lidem trochu zvedají obočí.
A jednu část mého já štve,
že na pomoc potřebuju něco jiného než sama sebe.
A je to… Myslím, že ta moje tvrdohlavá část na tom nechce být
neuvěřitelně dlouhou dobu.
Ráda bych zjistila, jak to dělat bez Xanaxu,
ale zatím…
odvedl svou práci a já jsem za to moc vděčná.
Na benzodiazepinech je zákeřné, jak dobře fungují.
Naše společnost možná není shovívavá k lidem s úzkostí nebo depresí,
ale všichni to máme v sobě.
A když si lidé poprvé vezmou benzodiazepiny,
páni, hned je to pryč.
A oni pak začnou přemýšlet:
„Nemusím se tak cítit pořád, takže bych neměl,
a teď chci víc benzodiazepinů.“ Myslím, že benzodiazepiny narušují
odolnost, na níž se v určité chvíli musíme spolehnout,
abychom zvládli stres, úzkost, obtížné situace
a prostě ty bolestivé stránky lidské existence.
Odolnost je klíčem ke všemu,
nejen z hlediska úzkosti, ale i duševního zdraví obecně,
přežívání ve světě,
snášení existenciální reality toho, jak to je.
Ať už mluvíte o životě s Covidem, o naší smrtelnosti
nebo o tom, že mám úzkostnou poruchu.
Přijetí je klíčové. A čím blíže se k tomu dostanete,
tím blíže budete duševnímu zdraví a spokojenosti.
Když se za tím ohlédnu, nevím, jestli jsem měl úzkost,
která se nějak lišila od toho, čím prochází průměrný člověk.
Jen při přechodu ze střední na vysokou
jsem se cítil trochu ztracený.
Jako jednu z prvních věcí jsem šel k lékaři.
Živě si vzpomínám, jak jsem držel v ruce recept
a myslel si: „Teď už jsem dospělý.
Studentský lékař mi doporučil, ať tohle beru.“
A přesně to jsem dělal.
Jo, život je těžký
a my jsme na to tak nějak zapomněli,
a když nejsme šťastní, něco je špatně, musíme to změnit, vzít si lék.
Naším úkolem není zbavit všechny pacienty bolesti a utrpení,
ale udělat jejich utrpení snesitelným,
aby mohli najít život, který stojí za to.
V období abstinenčních příznaků existují takzvaná okna.
To se vaše příznaky rozplynou.
A já jsem byl se synem na hřišti
a najednou z ničeho nic,
zvonění v uších utichlo,
tlak v hlavě zmizel.
A já jsem měl takový neuvěřitelný pocit klidu.
Jako něco, co jsem nikdy nezažil,
za celou dospělost.
A to jsem celý svůj dospělý život na benzodiazepinu.
Takže pokud je život po benzech takový,
nemůžu se dočkat.
Jdeme na to.
Jo! V klidu. Jo.
- Jo! - Dobrá práce.
- Jo! - To bylo úžasný.
Velmi tvrdě jsem pracovala, abych spoustu věcí v životě změnila
a nepociťovala úzkost tak intenzivně.
Naučit se vyrovnat se se světem je určitá cesta.
Není to vzít si prášek a pak je to v pořádku.
Je to něco, co se učíte postupně,
a ta špinavá práce mi umožňuje, abych sem přišla a vypadala hezky,
jako že všechno zvládám.
Občas se budu muset vrátit
a udělat další špinavou práci, ale s tím jsem smířená. A… jo.
Překlad titulků: Marek Buchtel