Downloaded from YTS.MX
EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
HVORFOR ER JEG SÅ ANGST HELE TIDEN?
FOLK SPØRGER OGSÅ: KAN JEG TAGE NOGET IMOD ANGST?
UNDGÅ ANGSTFÆLDEN HVORDAN TEKNOLOGI FORÅRSAGER ANGST
SLIP UD AF ANGSTFÆLDEN
MILLENNIALS ER DEN MEST ÆNGSTELIGE GENERATION
HVORDAN TEKNOLOGI FORÅRSAGER ANGST
GØR DIN MOBIL DIG ANGST ELLER DEPRIMERET?
JOSEPH FRASCINA HVORDAN GÅR DET? ER DU STADIG…
TANDLÆGE I DAG KLOKKEN 13
PÅMINDELSE: FODR KAT
PRÆSIDENTVALG
HAR DU TÆNDT FOR DINE NOTIFIKATIONER?
MØDE MED ELLIOT I DAG KLOKKEN 15
Hvad gør du for at håndtere stress?
Vi har en pille, der klarer det på fem minutter.
Hvad gør den? Hvordan føles det?
Den tager brodden af for mange.
Jeg har altid Xanax i nærheden. Den er i min taske.
Jeg havde fundet et vidundermiddel, et system, der virker.
Det er den hurtigste løsning, når nogen siger:
"Jeg er stresset. Jeg sover skidt."
"Pillen her hjælper dig med at sove. Du bliver rolig. Farvel."
Der har fundet en Xanax-eksplosion sted.
Antallet af recepter er steget i de sidste 20 år.
Hver ottende amerikanske voksne tager det.
Det er mange recepter.
Man kan altid skaffe det.
Man kan spørge en ven:
"Har du Xanax eller kender en, der har?"
Er vi blevet mere nervøse som nation?
Er vi mere bevidste om det? Skyldes det flere lægemidler?
Angst er en alarm, der siger, at noget er galt.
Der er noget galt lige nu.
Hverken hjerne eller krop oplever, at vi holder pause.
Vi arbejder stort set hele tiden.
En halv Xanax er et sted, hvor jeg gerne vil bo.
Jeg fornemmer, at alle andre agerer i den dæmpede sindstilstand.
Vent. Klokken er Xanax.
En pille er en meget simpel løsning,
og vi har skabt en hel infrastruktur til at fremme den.
Læger siger, at de er mere vanedannende og farlige, end folk tror.
Første gang jeg tog den,
sagde jeg: "Jeg forstår, hvorfor folk bliver afhængige af den.
Jeg må være forsigtig."
Med den viden, jeg har nu,
ville jeg aldrig have taget imod den første recept.
Aldrig.
Når man går til læge, forventer man at få hjælp.
Man ved ikke, at løsningen er lige så skræmmende som problemet.
Vi sidder fast i en fortælling om
at helbrede sygdom i stedet for at opbygge modstandsdygtighed.
En af de unikke ting ved det moderne liv, er,
hvor meget vi tilbringer vores liv i vores hoveder.
Vores liv foregår nu i vid udstrækning
i det her rum mellem vores ører.
Vi flygter ikke fra tigre. På nogle måder ville det være meget nemmere.
Hvad var det vigtigste transportmiddel for 2.000 år siden?
Frygt. Et dyr ville knurre og bide en i benet.
Så løber man hurtigt.
-Så frygt… -Frygt holdt en i bevægelse. I gang.
Når man er nervøs, reagerer kroppen meget lig,
som når vi er bange.
De fleste hjerner hos mennesker, primater, pattedyr
og sågar krybdyr, har et frygtcenter. Det hedder amygdala.
Hos mennesker er der to. De er symmetriske.
De sidder i midten og er mandelformede.
Amygdalaen reagerer, hvis der er noget at være nervøs eller bange for.
En kæmp eller flygt-reaktion.
Det er det sympatiske nervesystem, der forbereder os på at handle.
Blodet pumper, hjertet galoperer, musklerne aktiveres.
Angst er faktisk en form for energi.
Hvis energi kanaliseres på passende vis, kan være meget positivt.
Det giver os energi til at opnå og udrette ting.
Vi bliver klogere, mere fokuserede, målrettede, ambitiøse og håbefulde,
hvis vi har den rette mængde ængstelse, som vi kan acceptere og sætte ind.
Når jeg tænker på angstlidelser,
tror jeg, det er folk, der har tendens til
at have en voldsom stigning i adrenalin, og det lammer dem.
Enten lammer det dem kognitivt eller fysisk eller begge dele.
Når jeg får et angstanfald,
får jeg det først varmt. Jeg føler et tryk.
Jeg føler næsten, at luften er tyk og presser ned på mig
som et meget varmt og tungt tæppe.
Hjertet galoperede og bankede hårdt.
Åndedrættet blev hurtigere.
Det føltes som et stramt bånd om mit bryst.
Det føles, som om jeg skal trække vejret oftere
for at få nok ilt til at overleve.
Jeg kunne bare ikke få vejret.
Pupillerne udvider sig. Man sveder.
Blodet løber væk fra maven og ud til lemmerne.
Jeg oplever ofte: "Åh, gud. Min mave gør ondt.
Hvad sker der? Bliver jeg syg?"
Mine muskler er så spændte, at jeg er helt stiv.
Man tænker rationelt: "Det er jo latterligt.
Der sker ikke noget." Men man kan slet ikke benytte logik.
Der kan måles mange ændringer, helt ned på molekylært niveau.
Det er det fysiske aspekt.
Der er også et psykologisk aspekt. Hvad føler du? Frygt.
En form for ængstelse.
Frygt. Så tog jeg en Xanax,
og tre-fire minutter senere var det, som om jeg var normal igen.
Det var næsten som et klik, når virkningen indtraf.
Jeg oplevede det som et vidundermiddel.
For det første gjorde det mig fysisk afslappet.
Det gjorde mig i stand til at slappe af i musklerne,
slappe af i hænderne, få ro på vejrtrækningen.
Det fjernede det intense pres,
mens jeg prøvede at genvinde balancen.
Jeg havde aldrig oplevet noget lignende.
Det giver mulighed for bare at give slip.
At give slip på dagens stresselementer og bekymringer.
Alt det, der tynger en, er væk.
Jeg ved ikke, om I har prøvet Xanax, men det er fantastisk.
Meget dæmpet bifald for Xanax.
Man får ingen "Jubii", det er mere "Jaeh".
Benzodiazepiner.
Det er gruppen af stoffer. Hvilke navne kender folk?
Valium. Xanax.
Klonopin. Ativan. Et af de første hedder Librium.
Farmakologisk set har de samme mekanisme.
Benzodiazepiner fremmer neurotransmitteren GABA i hjernen.
Man kan betragte den som nedstemmende.
Den reducerer kommunikationen fra en hjernecelle til en anden.
Det beroliger hjernen.
Sådan her… Ikke?
Det dæmper de kæmp-flygt-reaktioner, vi har.
Det sænker vejrtrækningen. Det sænker pulsen.
Det dæmper alle de reaktioner.
Og derfor,
når vi er biologisk beroliget, føler vi os følelsesmæssigt beroliget.
Jeg kunne tænke klart. Mine tanker ville flyde jævnt.
Jeg følte mig som en bedre udgave af mig selv, og det var jeg nok også.
Allerede i 2. klasse vidste jeg, at jeg var et nervøst barn.
Jeg havde nervøs mave, og jeg kunne ikke lide det.
Tidligt i livet udviklede jeg en akut fobi
over for opkastning. Min mor led også af det.
Det er en ejendommelig fobi, men i dag ved vi, at det ikke er så usædvanligt.
Fra jeg var seks år gammel, var jeg dødsensræd for det,
hvilket førte til fobier om bakterier, mad og madforgiftning.
I løbet af mit liv har jeg brugt vanvittig meget tid på
at undersøge mit miljø for den trussel.
Da jeg blev ældre, begyndte jeg at få panikanfald.
Velkommen om bord.
Flyvning fremkalder stadig en overvældende fysisk angst.
Tag dig tid til at finde den nærmeste udgang.
Skal jeg tale offentligt, fremkalder det en overvældende fysisk angst.
I løbet af min karriere som journalist, forfatter og redaktør,
skulle jeg flyve mere og tale mere offentligt,
da jeg var i 30'erne og 40'erne.
Jeg udgav to bøger, jeg skulle holde foredrag om,
og jeg lærte at titrere doserne.
Jeg var stadig nervøs,
men ikke som Cindy Brady i det afsnit af The Brady Bunch.
Når det røde lys tændes, er vi i luften og vil være i alles stuer.
Da kameraets røde lys tændes, går hun helt i stå.
I 2014 udgav jeg bogen My Age of Anxiety,
hvor jeg beskriver mine udfordringer. Jeg tænkte, det kunne hjælpe mig,
for det ville den bedste slutning for bogen.
Jeg ville blive kureret, det vigtigste.
Måske ville jeg have haft en endnu større bestseller,
fordi det kunne give løsningen. I stedet har jeg stadig angst.
Ikke en tilfredsstillende eller nyttig slutning.
Forestil dig, at alle dine daglige aktiviteter lammes af frygt og angst.
Scott Stossel har kæmpet med angst hele sit liv.
Forfatter Scott Stossel har læst på Harvard og er redaktør for The Atlantic.
Han er også gift og har to børn.
På kort sigt havde en paradoksal effekt, for det gjorde min angst værre.
Mit forbrug af benzodiazepin steg.
Hvordan behandler du og 40 millioner andre den slags angst?
Jeg har prøvet mange ting,
men jeg får medicin. Før ville jeg aldrig indrømme det.
Jeg skammede mig.
Men jeg tager antidepressiva, benzodiazepiner, som er…
-Ligesom Xanax? -Xanax, en medicin mod angst.
Har du taget nok med til hele klassen?
Jeg har nogle. Skal jeg dele?
Da jeg skrev bogen, prøvede jeg at finde ud af:
"Er kilden til angst genetisk betinget?
Er det et psykisk sår, fra da jeg var et lille barn?"
En stor del af ens temperament, hvordan man reagerer på verden,
er man født med.
Der er lavet alle mulige tvillingestudier.
De viser, at det har en dybtliggende effekt.
Selvom effekten er dybtliggende, er den ikke komplet,
for så ville et par enæggede tvillinger
altid opleve samme angstniveau, og det er slet ikke tilfældet.
De oplevelser, man har, har stor indflydelse.
Hurtige hiphop-trin. Kom så. De fødder skal arbejde.
Mine første oplevelser med angst fandt sted i løbet af mine skoleår.
Jeg blev mobbet det meste af tiden.
Der var tre sorte i hele min folkeskole.
Jeg var altid den eneste sorte i klassen, og der var megen racebaseret mobning.
Jeg frygtede frikvartererne, for der skete de værste ting.
Jeg voksede op i det sydlige Florida og kom fra en beskeden baggrund.
Mine forældre havde ikke meget.
Jeg gik ind i militæret efter gymnasiet, for jeg vidste, jeg ville på college.
Jeg skulle selv betale for det.
Jeg tilbragte cirka 15 måneder i Irak.
Min udsendelse var heldigvis overvejende begivenhedsløs.
På den anden side oplevede jeg seksuelle overgreb,
mens jeg var i militæret. Det var grunden
til mange af de problemer, jeg oplevede bagefter.
Dyb indånding. Kan du mærke det?
Femoghalvfjerds?
Tæt på.
Da jeg kom tilbage,
flyttede jeg til New York for at gå på college.
Jeg ville læse mode.
Jeg følte en stor afstand til mine medstuderende,
fordi jeg var ældre end dem og havde gennemgået ting, de ikke havde.
Jeg kunne ikke relatere mig til dem.
For mig var det vigtigste hver dag at sidde i det klasseværelse
for jeg satte mit liv på spil for en chance for at sidde der.
Min hjerne begyndte at tvinge mig til at konfrontere,
hvad der skete, mens jeg var udsendt. Det hele skete på samme tid.
Jeg fik ordineret medicin,
og det var til stor hjælp på et tidspunkt, hvor jeg var i krise.
Jeg overlevede lige akkurat.
Før sengetid i går aftes tænkte jeg: "Hvordan kan jeg slappe af?"
Jeg har brug for vished.
Mediet angriber altid det her.
Jeg må kende fremtiden. "Kommer det til at gå godt?"
Nej… Jeg skal tale med en læge eller en synsk.
Jeg må vide det.
To uger inde i pandemien mistede jeg mit job.
Jeg tænkte: "Hvad gør jeg med huslejen?
Hvad gør jeg med regningerne? Hvad vil der ske?"
Jeg aftalte at bo sammen med min kæreste.
Men så fandt jeg ud af, at han havde været mig utro,
så jeg måtte flytte hjem til min mor.
Jeg måtte bo hjemme. Jeg arbejdede ikke.
Jeg havde ingen bil,
mine forældre arbejdede, og jeg var alene.
Jeg måtte skjule den enorme smerte,
især fordi jeg ikke ville såre mine forældre.
De var sårede og kede af det.
Så var det, jeg tænkte: "Det er angst."
Jeg kan huske, jeg tænkte. "Det må ikke blive nat."
Hver eneste aften.
Jeg havde en ven, der havde Xanax, og jeg tænkte:
"Jeg skal være følelsesløs for at kunne sove."
Jeg spurgte min gamle terapeut,
og jeg var overrasket over, at hun sagde, det var op til mig.
"Hvad fanden?"
Jeg troede, terapeuten ville forsikre mig om,
at min angst ikke var så slem, at den krævede Xanax.
Men hun sagde:
"Ja, hvis du vil, kan vi udforske den mulighed."
Jeg sagde: "Udspillet er jo dit."
Det er ligesom glasset, man slår i stykker i nødstilfælde,
men man skal vælge sin nødsituation med omhu.
Forbruget af Benzodiazepin er steget
over de seneste 20-30 år.
Når man ser på antallet af mennesker, der kæmper med angst,
gælder det for en tredjedel. En ud af tre.
Man er altså svækket af angst
i en grad, så man kan blive diagnosticeret med angstlidelse. Det er et højt tal.
Jeg tror, du har et panikanfald.
Nej, de er ikke ægte. Det er PR-spin for berømtheder.
Tro mig, jeg har kendt nok berømtheder.
Nej, det findes skam.
Der hersker en myte om, at alle andre har styr på tingene.
"Jeg er den eneste, der kæmper. Den eneste, der har problemer."
Alle andre klarer det perfekt.
Hvad er der galt med mig, siden jeg ikke kan?
Det er en cyklus, der stiger hastigt på forskellige tidspunkter.
En del af ligningen er forventninger.
Der er en forventning om, at man kan skabe noget.
Ikke kun skabe det, men fremvise det på SoMe med mange følgere.
Sociale medier skaber angst. Det kan man ikke komme udenom.
Man sammenligner sin indre sande oplevelse
med deres ydre, iscenesatte og redigerede oplevelse.
Man kommer altid til kort.
Der er mange helt nye sociale problemer.
Du har ingen grænser mellem arbejde og hjem.
iPhones frem for øjenkontakt er nu blevet status quo.
Er vi i hovedet, på telefonen, på den bærbare, så er vi ikke i kroppen.
Vi er et andet sted.
Teenagere hænger ikke så meget ud med vennerne.
Vi er adskilt fra kroppen, adskilt fra hinanden.
Vi er adskilt fra naturen.
Vi kigger bare i vores telefoner, og vi er alene.
-Pludselig er dagen forbi. -Det er en stor del af det.
Måske er psykotropiske midler en måde at tilpasse sig en verden, som vi,
på nogle måder, ikke er bygget til.
EKSPLOSION RYSTER BEIRUT
Vi bliver konstant stimuleret af forfærdelige begivenheder,
der sker over hele verden.
Er vi vidne til starten på 3. verdenskrig?
Jeg voksede op i en tid, hvor nyhederne blev sendt tre gange om dagen.
Kernevåben…
Nu er nyhedscyklussen i gang døgnet rundt.
Det er en baggrundslyd,
man ikke tænker på hver dag, men den er der.
"Øko-angst."
Ensomhedens epidemi.
Valgstressforstyrrelse.
Mange amerikanere siger, de føler angst og stress.
-Jeg henter en Xanax i soveværelset. -Må jeg få seks?
-Jeg tager hele glasset med. -Okay.
Vi var ikke i god form, før Covid-19 kom.
Angst havde allerede overhalet depression som den tids diagnose.
Pandemien har gjort det værre.
Det er blot endnu et sammenbrud.
Barnepleje er en af de største kilder til stress.
Min eneste løsning var at gå ind i et skab,
gå ned på knæ og knæle,
begynde at græde og bede: "Få mig gennem det her."
En gruppe mødre har fundet en usædvanlig måde at håndtere
stress og belastninger på.
Primalskrigsterapi.
Forskere kan ikke fatte, hvad…
En række af katastrofale faktorer gør,
at vi er mere nervøse i dag end nogensinde før.
BLACK LIVES MATTER
17 DØDE I SKOLESKYDERRI
"UOVERLEVELIGT"
TEKNISKE PROBLEMER
Kan man rejse tilbage til fortiden i en tidsmaskine,
gjorde jeg det gerne.
Amerikanerne drak. Som vi dog drak.
Uanset om nogen får lindring fra en flaske alkohol eller en flaske medicin,
så er det en form for terapi. Folk selvmedicinerer.
Det menneskelige udstyr til såkaldt angst har formodentlig været det samme
i titusindvis af år.
Vi har kaldt det melankoli,
"svaghed", den engelske syge,
neuroser, nervøst temperament, nervøst sammenbrud, neurasteni.
Neurasteni var en typisk sygdom i perioden 1870 til 1900.
Det var udbredt.
Folk blev diagnosticeret overalt.
Neurasteni blev anset som en ny type sygdom,
et produkt af det moderne liv.
Folk flyttede ind til byerne, samlebåndet blev opfundet,
kvinder kom på arbejdsmarkedet og opnåede en vis selvstændighed.
Dampmaskinen, dagspressen og informationsstrømmen.
En stadig strøm af nyheder.
Folk læste i avisen om morgenen
om et vulkanudbrud på den anden ende af kloden.
Resten af dagen ville de tænke på, hvordan en vulkan kan ødelægge en hel by.
Teknologiudløst angst
er ikke unikt for os. Vi er ikke de første, der oplever det.
Et typisk symptom er manglende evne til at slukke for ens tanker.
Morbide tanker, søvnløshed, fordøjelsesproblemer,
forskellige smerter.
Rygsmerter var meget populære.
Seksuel dysfunktion. Dårlige tænder.
Dårlige tænder.
Der opstod et meget lukrativt marked,
og det var gennem reklamer og flere reklamer.
"Har du det sådan,
har du måske denne sygdom, og her er kuren."
Mange redelige middelklassefamilier
betragtede alkohol som syndigt.
På den anden side var medicin medicin.
Det hører man stadig i dag.
Man taler med en ven, og vennen siger:
"Jeg tager ikke stoffer." Men de tager medicin.
Og… Ja.
Jeg har altid vidst, at jeg havde angst,
men jeg ville ikke identificere mig som angst.
Jeg vil ikke vælge en vej, der gør mig svagere.
Jeg har det fint.
Ja, jeg har mine små særheder, men det der er jeg ikke.
Jeg så et fantastisk afsnit af serien Girlfriends,
der handler om, hvordan sorte og farvede reagerer på terapi og mental sundhed.
Skal du i terapi?
Joan, sorte går ikke i terapi, de går i kirke.
Mange af os tænker, at man kan få det til at gå væk med bøn.
Bede til, at sygdom går væk, til dit og dat,
men man kan jo bevisligt ikke få alt til at gå væk med bøn.
Som barn var jeg højlydt og nervøs.
Jeg ville bestemme alt, men jeg var bare glad.
"Det er sjovt. Det er sådan, jeg er. "
Jeg får hysteriske anfald. Alt skal være på en bestemt måde.
Men jeg var sjov. Jeg har altid været et sjovt barn.
Til kunstskøjteløb sagde jeg: "Jeg kommer til OL.
Det er perfekt. Det handler om præcision, og jeg er dygtig."
Det var frem til teenageårene.
Jeg tog på, hvilket skræmte mig, og tanken slog mig:
"Åh gud, er jeg også bøsse? Det er uretfærdigt."
Jeg tænkte: "Alt det her er forkert. Nu vil jeg være alt, hvad der er rigtigt."
Jeg blev mønsterelev, ambitiøs, konkurrencepræget.
På college fandt jeg et frirum til festerne.
Men på andet år kunne jeg ikke længere bevare ligevægten, og det var der,
jeg tænkte: "Det er, fordi jeg ikke kan koncentrere mig.
Alle andre tager Adderall, så nu går jeg til lægen.
Jeg tager Adderall, alt bliver godt igen,
for jeg kan klare alt." Men der gik ikke lang tid,
før angsten dukkede op, for det var problemet.
Det var angsten og forsøget på at holde angsten væk,
der ødelagde alt andet i processen,
fordi det krævede så meget energi at holde styr på det.
Jeg gik til lægen og sagde: "Jeg kan ikke sove mere.
Det ødelægger virkelig alting."
Han spurgte: "Oplever du angst?" Jeg svarede:
"Jeg ved ikke, om jeg ville kalde det angst, men jeg er rastløs."
Han sagde: "Lad os prøve Xanax."
Jeg sov virkelig godt, da jeg tog Xanax.
Ingen drømme, jeg sov bare, hvilket var godt.
Men jeg tog aldrig fat på min angst, og jeg tænkte aldrig, jeg havde angst.
Det var bare: "Adderall giver mig angst."
Det var aldrig en grundlæggende årsag.
I lang tid var det resultatet af noget andet.
Jeg mødte andre, og især fra folk fra New York,
andre storbyer eller mere velhavende områder, lød det:
"Ja. Vi går til terapeut. Vi tager piller.
Livet stinker. Vi har det ikke godt. Det er sådan, man klarer det."
Introduktionen af medicinske behandlinger
og meget effektive piller
ændrede opfattelsen af stigma.
Har man grøn stær og har problemer med at se,
tager man medicin mod grøn stær, så man kan se.
Har man dysreguleret diabetes, regulerer man insulinen.
At bugspytkirtlen ikke virker, er ikke en moralsk fejl.
Dårlige øjne er ikke en moralsk fejl.
Så hvorfor er det en moralsk fejl, at jeg let går i panik?
Det er et biologisk problem, og man ordner det.
Benzodiazepiner blev opfundet i 1950'erne og 1960'erne.
Man var spændt på det, for de skulle erstatte barbiturater.
Der er stor chance for, at der i dit medicinskab
befinder sig et stof, der kan gøre dig lige så afhængig
og gøre dig lige så stor skade som heroin eller morfin.
Jeg taler om barbiturater.
Den hyppigste dødsårsag ved forgiftning i USA.
Man vågner og har glemt, hvor meget man tog.
Det er nok bedst med tre.
Benzodiazepiner er meget sikrere.
BARBITURATER TIL DØDEN
I 1970'erne var benzodiazepinerne på listen
over den hyppigst ordinerede medicin i USA og i hele verden.
Der er noget, der taler for, at det er sådan, masserne skal medicineres.
Det er massernes bogstavelige opium. Det er massernes benzoer.
Har nogen en Valium?
På individuelt plan kan den ulykkelige husmor
eller den ulykkelige advokat, der måske ønsker sig et andet job,
udjævne følelsen af ubehag med medicinen,
i stedet for at finde et bedre livsvalg.
Jeg fatter ikke, I kan spise midt i en krise.
-Vi er jo nervøse. -Så tag en Valium som et normalt menneske.
Men som tiden gik, indså vi jo,
at man faktisk kan tage for meget af de lægemidler.
En række problematiske bivirkninger fulgte med benzodiazepin-forbruget.
I dag hørte et undersøgelsesudvalg i senatet nogle frygtelige historier
fra folk, der er afhængige af Valium.
En californisk læge sagde, at abstinenserne føltes,
som om nogen hældte petroleum under hans hud og satte ild til den.
Valium er den mest udskrevne medicin i USA.
FDA advarer læger om ikke at ordinere det mod hverdagsstress.
LÆGEMIDDEL GODKENDES
Og så kom Xanax.
NY ANGSTMEDICIN: XANAX
Det er lykkedes forskere fra Upjohn at skabe et molekyle,
der kan afhjælpe angstlidelser.
Det påvirker nerveceller i det område af hjernen, som styrer følelser og angst.
Stoffet fungerer mere selektivt.
Det giver færre bivirkninger end ældre stoffer.
Xanax. Recepter i milliontal.
Jeg er bange for, at der udstedes for meget
og for tilfældigt
med dette middel.
Da 11. september fandt sted, blev sluserne for alvor åbnet.
Folk var nervøse. Nerverne stod på højkant.
Smerten ved angrebet på USA kræver store ofre på mange måder,
også mental sundhed.
Hvordan kommer vi os nogensinde?
Denne katastrofe var også en mental sundhedskatastrofe
af enorme dimensioner.
Recepter på angstmedicin er steget med 23% i New York og med 8% på landsplan.
Der skete en tilgang af reklamer. Annoncer, hvor der stod:
"Er du mere nervøs? Med vores medicin kan du få det bedre."
De viste billeder af kvinder
med tekstbobler med alle de ting, de var bekymrede for.
Og kvinder reagerede.
Antallet af kvinder, der tog antidepressiva,
angstmedicin og sovepiller efter 11/9, bare steg og steg.
Jeg vil ikke sætte nogen i bås, men jeg tror, mange kvinder får det,
fordi vi ikke passer på os selv, vi sætter ikke tid af til os selv.
Det førte til, at min angst kogte over.
Min generation fik at vide, at vi kunne få det hele.
De fortalte os bare ikke hvordan. Min mor var hjemmegående.
Jeg havde et indre billede af, at jeg mest ville være hjemme,
for det var det, jeg kendte. Men så…
Jeg var 34, da jeg fik min søn, så jeg var allerede på arbejdsmarkedet,
og jeg havde et huslån. Der var balance i mit liv
i forhold til mit arbejde. Nu skulle jeg finde en,
der kunne køre min søn til hans lektion.
Skulle jeg selv prøve at nå det?
Nu skal jeg hjem og lave mad. Jeg følte konstant,
jeg befandt mig på et højt spændingsniveau.
Man tænker: "Jeg gør arbejdet færdigt og tager et glas vin."
Både fysisk og psykisk var det meget usundt for mig.
Jeg tror, det virker godt for nogle, men det var faktisk stressende.
For omkring to år siden
ramlede alting sammen på en gang.
Min mands mor er dement
og er på et plejehjem i en anden stat.
Min søn blev teenager.
Vi skulle genfinde vores forhold, og jeg lærte at give ham plads.
Arbejdet blev meget stressende,
og overgangsalderen kan bare ødelægge alt.
Man har ro på tilværelsen,
og ens liv har været fint, indtil man kommer i 50'erne.
Den kaster ens hormoner og ens liv ud af balance.
Man kan roligt sige,
at den kvindelige krop og den mandlige krop ikke er identiske.
Der er meget forskellige hormoner på spil.
Men det er nok vigtigere,
at kvinder har forbilleder i andre kvinder,
der viser dem, hvordan man har angst på en acceptabel måde.
Vi socialiserer piger til at udtrykke deres følelser.
Vi støtter den lille pige, der græder
og har brug for ekstra opmærksomhed.
Drenge får derimod at vide, at de skal gå ud og lege,
at slås om tingene, være seje og holde op med at græde.
Nu pudser vi næsen og tørrer øjnene.
Mike og hans mor skal jo ikke se os sådan her.
Jeg har været terapeut i 16-17 år.
Jeg har arbejdet både på skoler og hjemme.
For fem år siden fik jeg en privat praksis.
Jeg følte ikke, at der kom nok mænd for at få terapi.
Jeg prøvede at forstå, hvor mænd ikke kommer til terapi.
Jeg undersøgte sagen, og udgiften er en faktor.
Måske er de underforsikrede, uden forsikring, eller de har ikke råd.
Det er ofte grund til, at mange ikke går i terapi.
Men særligt med sorte mænd handler det også om:
"Et system, der ikke er skabt til mig." Hvilket det ikke er.
Systemet er ikke skabt til farvede.
Jeg har siddet i terapi med en farvet person
og tænkt: "Det duer bare ikke." Sådan kan jeg ikke sige det.
Det bedste eksempel er,
at et af mine spørgsmål på formularen er:
"Har du oplevet traumer?"
En klient svarede nej til det spørgsmål to eller tre gange.
Men under en samtale
sagde han: "Lad mig se. Var det før, eller efter jeg blev skudt?"
Jeg sagde: "Blev du skudt? Det har du aldrig fortalt."
Ved du, hvad han sagde? "Du spurgte aldrig."
"Jeg kan ikke skrive på formularen
'Er du blevet skudt?' for det er en unik oplevelse."
Han svarede: "Så unikt er det heller ikke. Jeg kender mange."
I det øjeblik vidste jeg,
at jeg måtte ændre mine spørgsmål, eller når jeg laver en vurdering.
Måske, hvis man bor i et miljø,
hvor ens personlige menneskelighed,
ens sikkerhed og velbefindende, konstant er truet,
skal man vise, man er hårdfør.
At skulle erkende,
at man kæmper med sin mentale sundhed eller er udfordret…
Nej, det er ikke tilfældet.
Jeg har læst halvandet semester på college. Jeg forstår Freud.
Jeg forstår terapi som et begreb.
Men det dur ikke i min verden. Kunne jeg være lykkeligere? Ja. Hvem kunne ikke det?
Men som en psykiater, der behandler mænd, kan jeg sige,
at mange mænd får angst.
Mange mænd har fået nemmere ved at indrømme,
at de har angst, når der er tale om social angst,
generaliseret angst
eller sådan noget som frygt for smitte.
Det ændrer sig. Det er en stor forandring.
Alle taler om mental sundhed, f.eks. Charlamagne tha God.
Alt er mentalt. Alt starter med en tanke. Fungerer den her ikke, fungerer intet.
Der er Jay-Z.
Udvikler man sig, indser man det latterlige
i stigmatiseringen. Man tænker:
"Hvorfor taler du ikke med nogen om dine problemer?"
Det hjælper med at normalisere det for mænd.
Den typiske profil for en patient, der får benzodiazepin, bliver bredere.
Hvor det for 30 år siden typisk set
var en midaldrende kvinde,
ser vi nu yngre og yngre aldersgrupper.
Vi ser, at meget gamle mennesker ikke kun får benzodiazepiner,
men får det i meget længere tid.
Uddannelsen i brug af lægemidlerne er desværre ikke altid så god.
Det er stoffer, der skulle tages kortvarigt,
helst ikke længere end en måned.
Det er forbløffende, når man tænker på,
at mange, der sættes i gang med benzodiazepin,
fortsætter med at tage det i årevis, sågar årtier.
Da jeg fik mit første panikanfald, troede jeg, jeg var ved at blive skør.
Jeg sagde: "Du skal låse mig inde, for jeg ved ikke, hvad der foregår."
Jeg var nok 14 eller 15.
Jeg havde rejst meget som barn og nød at flyve.
Men af en eller anden grund, lige før afgang den dag,
føles det pludseligt, som om jeg smelter indefra og ud.
Jeg kan ikke trække vejret. Jeg troede, jeg var døende.
Derefter fulgte et par problemfrie år.
Om sommeren, før sidste år i gymnasiet,
arbejdede jeg ved kassen i Panera.
Jeg talte med kunderne, og jeg begyndte at græde
foran et par kunder. Det var ydmygende.
Det var ekstremt pinligt. Jeg forstod slet ikke, hvad der foregik.
Jeg har været her mange gange. Hvorfor… Hvad er der galt med mig?
Til sidst kunne jeg ikke udføre almindelige opgaver
uden at bryde sammen.
Jeg kunne ikke købe ind eller køre bil, simple ting, man normalt gør hver dag.
Man føler sig fanget. Hvem vil have det sådan?
Man vil gøre alt for ikke at føle sådan.
Min far og jeg er meget ens.
Vi har et underforstået sprog.
Han oplevede også angst, da han var ung, så han genkendte tegnene med det samme.
Han var bare ikke kvalificeret til at håndtere det.
Jeg vidste ikke meget om psykiatrisk medicin,
da jeg begyndte i terapi.
Terapeuten nævnte et bestemt stof, Zoloft, som jeg endte med at tage og stadig tager.
Vi talte ikke om Xanax, før jeg skulle flyve igen.
Jeg sagde til min psykiater: "Det er udelukket,
at jeg kommer til at flyve igen.
Jeg kører hellere tre dage i træk. Jeg gør det bare ikke.
Hun sagde: "Har du overvejet Xanax?"
Jeg landede, og jeg ville gerne stille mig op på et bjerg
og skrige, at jeg klarede det.
Jeg græd ikke. Ingen hyperventilering. Ingen panikanfald. Jeg havde det fint.
I begyndelsen brugte jeg Xanax i visse situationer,
og så valgte jeg at tage det dagligt, fordi det virkede for mig.
Jeg skal bruge det for at sove.
Jeg tænkte,
at jeg var så langt bagud i forhold til mine jævnaldrende
og deres evne til at leve.
Hvorfor skulle jeg finde mig i det, når der er noget, der kan hjælpe?
Med enhver medicin vurderer man fordele frem for risici.
Med benzoerne
indgår der mange ting i analysen af risici og fordele.
Den mest almindelige bivirkning er bare at være træt og bedøvet.
Derfor ordineres de ofte for at hjælpe folk med at falde i søvn.
Man er uhæmmet, lidt skør, lidt søvnig. Måske træffer man dårlige beslutninger.
Ingen vil tale om de praktiske detaljer ved at tage medicin.
Alt var bare sjovt, da jeg tog det…
MIN ERFARING MED XANAX
…så det ville ikke være godt,
hvis jeg havde et interview eller vigtige ting,
og jeg bare sad og grinede hele tiden.
For nogle virker den hæmmende effekt faktisk omvendt.
De bliver mere løsslupne, muntre og fjollede.
Jeg føler mig bare glad og afslappet, og jeg er…
Klar til fest
Benzodiazepiner er dybest set alkohol i pilleform.
Et af problemerne med benzoer er, at de kan forstyrre korttidshukommelsen,
med at fastlægge nye minder, med at hente minder frem.
Det hele bliver lidt uklart.
Jeg husker intet, efter jeg tog det…
…og det kan jo være skidt, hvis man kører bil.
Nogle langsigtede risici ved benzodiazepiner er velkendte.
Dataene om Alzheimers og demens er dog relativt nye,
indenfor de seneste år.
Det er en betydelig risiko.
Man tager et nedstemmende middel. Når hjernen bruges mindre,
kan nogle af hjernecellerne begynde at dø, hvilket mindsker hjernens aktivitet.
Der er også en mere almindelig bivirkning,
som vi kalder tolerance.
Tolerance betyder, at man behøver mere og mere for at få den samme effekt.
Det var en vigtig del af værktøjskassen. Jeg havde altid benzoer.
Det havde jeg faktisk i 30 år.
Det ændrede mit generelle angstniveau,
fordi jeg vidste, jeg havde vidundermidlet.
Jeg har fundet et system, der virker. Jeg kan flyve. Jeg kan tale offentligt,
med min Xanax og Klonopin.
Før da frygtede jeg det i ugevis, hvis ikke måneder.
Jeg havde mareridt, koldsved. Det forsvandt.
Havde jeg en periode med angst, hvor jeg med vilje tog meget mere,
gik jeg op i medicin og trappede ned igen bagefter.
Jeg kunne mærke det. Bagefter fik jeg fysiske symptomer.
Nogle gange havde jeg mere angst,
hvor min GABA-receptor basalt set sagde: "Hør, hvor er min Xanax?"
Jeg begyndte at få mareridt. De var anderledes. Jeg drømte:
"Jeg skal tale offentligt, men min Xanax er væk."
Eller jeg er ude af flippen på et fly.
Jeg var tydeligvis psykisk afhængig af benzoer.
Benzodiazepiner er ikke ens.
Xanax virker for eksempel hurtigere end de fleste andre benzodiazepiner
og fortager sig hurtigere end de fleste andre.
Agenter, der har en øjeblikkeligt forstærkende egenskab,
men som hurtigt fortager sig, så man bliver dysforisk,
en tilstand af forstemthed, er mere vanedannende.
Der er misbrug i min familie,
så jeg har modstået at have rusmidler i mit liv.
Jeg drikker ikke, jeg har aldrig røget eller været høj, for jeg var bange for,
at der måske var noget ved min familie, der gjorde, at folk blev misbrugere.
Ja.
Godt gået.
Men vi talte om at starte med en meget lav dosis.
Vi talte om, hvad jeg skulle holde øje med,
og min indledende frygt for,
at mit forbrug hele tiden ville stige, skete ikke.
Jeg opnåede stor lindring med en ret lav dosis.
Jeg tror, at min sunde frygt for afhængighed gjorde,
at jeg fokuserede på: "Medicin er et redskab til at skabe plads,
så ikke-medicinske ting kan fungere i mit liv."
Hvis man bruger dem fornuftigt en gang imellem for akut angst,
er det måske ikke et stort problem.
Tager man dem hver dag, flere gange om dagen,
vil det være meget ubehageligt at stoppe brat.
Konsekvenserne kan være alvorlige.
Man kan blive psykotisk. Man kan få anfald.
Man kan opleve alvorlig angst, frygtelig søvnløshed.
Jeg har sågar set stress fra abstinenser
medføre selvmordstanker og selvmordsforsøg.
Med den viden, jeg har nu,
ville jeg aldrig have taget imod den første recept.
Aldrig.
Det var den største…
Det var mit livs største fejltagelse.
Jeg flyttede til Colorado på grund af naturen.
Jeg elsker at stå på ski, klatring og bjergbestigning.
Jeg elsker rafting og kajakroning.
Faktisk elsker jeg så mange ekstremsportsgrene med høj adrenalin,
at jeg spekulerer på, hvordan jeg overhovedet fik diagnosen angst?
Hej, skat. Lad mig se det.
-Far… -Ja?
Det er juletræet.
Ja. Det er højt.
Det er snemanden.
Jeg elsker det.
På college fik jeg vist et milligram Xanax eller et halvt milligram.
I årenes løb krøb det op til et milligram,
til to milligram, til sidst tre milligram.
Det fik jeg i 12-15 år.
Jeg tog aldrig mere end min daglige dosis.
Omkring 2013
sagde jeg til min psykiater: "Livet går godt lige nu."
Kelly var gravid med vores første barn. Jeg glædede mig til at blive far.
Han satte min dosis ned fra tre til to og et halvt milligram.
Ud af det blå begyndte jeg at få nogle mystiske fysiske symptomer.
Ting som lyde og lugte var overvældende.
Jeg fik hjertebanken.
Huden på mine arme føltes, som om den brændte.
Tilfældige muskler rystede. Jeg havde forfærdelig tågehjerne.
Den fysiske træthed var et af de værste symptomer.
Min kone og jeg blev bekymrede. Det her er alvorligt.
Jeg opsøgte reumatologer,
kardiologer og neurologer, alle mulige specialister.
Endelig sagde en læge: "Du har været igennem hele registeret.
Jeg skriver en henvisning til Mayo Clinic. De er de bedste."
Hele familien pakkede og fløj til Minnesota.
Neurologen sagde: "Jeg tror, du har autoimmun encefalitis.
Det er en betændelse i hjernen, der let kan behandles.
Det er lidt ubehageligt. Man skal have infusioner.
Jeg fik infusioner i otte uger, men fik det ikke bedre.
Jeg fik det faktisk værre.
Undervejs spurgte jeg lægerne ad.
"Kan det have noget at gøre med min medicin?
Kan min medicin forårsage det?"
Svaret lød altid: "Nej. Det er bestemt ikke medicinen.
Helt sikkert ikke."
På dette tidspunkt havde min psykiater ændret medicinen
fra Xanax til Valium.
Måske var det bare min intuition, eller…
"Jeg ved ikke, hvor jeg skal henvende mig. Jeg vil gerne trappe ud af medicinen."
I februar 2018
vågnede jeg om morgenen, og der var noget galt.
Jeg kunne høre børnene nedenunder,
men lyden af de legende børn var meget skarp.
Min hud brændte. Mit bryst brændte.
Jeg kunne ikke klare det mere. Jeg stormede ud af huset,
og jeg begyndte at køre hurtigt og slingrende.
En stemme i mit hoved sagde: "Jeg må væk."
Og jeg så en bakke ved siden af vejen,
nok 100 meter høj med en klippe til den ene side.
Jeg sagde bare:
"Jeg klatrer op ad den bakke og hopper."
Mens jeg vandrede derop, så jeg mine børn for mig.
Jeg faldt ned på knæ
og sagde: "John, sådan er du ikke.
Sådan er du ikke."
Min kone hørte mig komme og hilste på mig i døren.
Jeg kiggede på hende og sagde:
"Det må være Valium. Det må det være."
Min kone googlede "Valium og selvmord,"
"Valium-abstinenser," "Xanax-abstinenser."
Desværre var det patienterne selv og ikke lægestanden,
der opdagede problemerne forbundet med benzodiazepiner,
inklusive afhængighed, tolerance og abstinenser.
De data kom fra 1970'erne og blev beskrevet
af dr. Heather Ashton, en psykiater,
der ledede en nedtrapningsklinik i Storbritannien.
Der mangler uddannelse i klinisk farmakologi
og i håndteringen af abstinenser.
At lytte til patienter er blevet en glemt kunst,
og læger er også blevet forført af ideen om,
at stoffer er kuren mod psykisk sygdom.
Hun skrev en traktat, The Ashton Manual, et godt dokument, man kan finde online.
Pludselig stødte vi på The Ashton Manual.
Der var alle de symptomer, jeg havde rapporteret til lægerne.
Den ene efter den anden.
Min kone og jeg så på hinanden og tænkte:
"Hvordan i alverden?"
Vi tog til 32 forskellige læger, men ingen lagde to og to sammen:
At jeg nedtrappede benzodiazepin og havde abstinenser.
Nogle patienter har ingen problemer, mens andre mærker
selv små justeringer eller reduktion af dosis.
Det gælder især for ældre. Når man bliver ældre, er hjernen mindre plastisk.
Når folk bliver over 50,
og de har været på benzodiazepiner i årtier, er det svært at komme ud af.
For få patienter er klar over faren. For få læger er klar over faren.
Det overraskede mig lidt.
Det er nyttige værktøjer. Jeg er glad for at have dem.
Jeg er taknemmelig for dem, der opfandt dem.
Problemet er, at vi bruger dem alt for ofte,
og at vi bruger dem alt for længe.
Når man ser på risikofaktorerne
for afhængighed, er nem adgang til stoffet en vigtig faktor.
Vi lever i en tid, hvor der udskrives for meget.
Det er sandsynligt, folk prøver det og dermed også bliver afhængig af det.
Jeg har været psykiater siden 90'erne. Hvis nogen kom dengang
med symptomer på angst eller depression,
måtte jeg forklare: "Du har en depression."
Eller "Det var et panikanfald."
Under den første eller anden aftale måtte jeg bruge tid på
at afstigmatisere, at de skulle tage medicin.
Lige siden 1997, hvor FDA besluttede,
at lægemiddelfirmaer måtte reklamere direkte til folk.
Man kan ikke bare stoppe med at være deprimeret.
Det kan ingen, for det er en ægte sygdom.
Du er måske nervøs. Kan ikke sove.
Vi ved, hvordan social fobi kan føles.
Det kan skyldes en kemisk ubalance.
Du kan få dit liv tilbage.
Livet kan føles som livet igen.
Jeg behøver ikke at uddanne, afstigmatisere eller holde i hånd,
for folk kommer og spørger: "Skal jeg tage Wellbutrin eller Effexor?"
"Pilates-instruktøren er på Paxil,
men min tandplejer siger, at Zoloft er bedre. Hvad er forskellen?"
Der var ingen vedligeholdelse. Der var ingen kontrol.
"Hvordan har du det? Hvad sker der heroppe?
"Hvad er din følelsesmæssige tilstand?" Det var forretningsmæssigt.
Medicin er blevet industrialiseret i en grad,
så lægerne fungerer som arbejdere på en samlebånd.
Efter ham var alle mine psykiatere meget forretningsmæssige.
Jeg fandt bevidst folk, der var forretningsmæssige:
"Jeg vil ikke tale om, hvad jeg føler."
Der hviler et enormt pres på lægerne for at se patienterne hurtigt,
få dem ind og ud, på at udskrive piller,
for det godtgør forsikringsselskaberne.
En læge spurgte: "Kan du fortælle om din barndom i Texas?"
"Nej. Lad os nu komme til recept-delen."
Vi spørger patienterne, om de var tilfredse med behandlingen.
Lægerne vil gerne bedømmes højt,
for deres karriere er knyttet til resultatet af spørgeundersøgelserne.
Med disse usynlige incitamenter udskriver lægerne gerne,
hvad patienterne vil have.
Det andet problem er, at midlerne virker på kort sigt.
Jeg gik til terapeut i New Hampshire, da jeg var 13.
Den dag, jeg…
Første gang, jeg var der, sagde han… Det var altså i '84 eller deromkring.
"Jeg skriver en recept til dig.
Hver gang du er ked af det, tager du en af dem."
Det var Xanax.
Jeg vil være forsigtig. Jeg vil ikke dæmonisere alle benzodiazepiner.
De ordineres for hyppigt, ligesom opioider.
Begge er smertestillende. Følelsesmæssig smerte og fysisk smerte.
Der er en enorm Xanax-krise i mange lokalsamfund.
Det er en epidemi af receptpligt medicin.
Folk tror, det kun handler om opioider,
men gør det ikke.
Rapperen Lil Xan, der står for Xanax, er en af de mere end 50 kunstnere,
der refererer til Xanax i deres musik.
Jeg tog nok…
…mellem 12 og 14 piller af to milligram om dagen.
Hold da op.
Det var virkelig slemt.
Jeg hører stemmer i mit hoved
De siger jeg skal stoppe
Jeg fandt Xanax i min seng
Jeg tog det lort og sov igen…
Det er et tveægget sværd, hvor man anerkender smerte eller angst,
eller hvad det nu er, men ikke forherliger det.
Det er et meget skarpt tveægget sværd at balancere på.
Vi giver ikke de unge ret mange redskaber til det.
Bobby efterlignede snart sine idoler og slugte sin første pille i 10. klasse.
Jeg blev straks afhængig.
Den næste pille krævede blot et opkald eller en sms.
Alle typer piller.
Sociale medier er nu et vigtigt redskab til at købe disse piller på nettet.
Den her kan nu være ens pusher.
Ved at skrive et par ting kan man nemt få Xanax.
De piller er overalt.
Jeg fandt en konto, der tilhører de 104 pushere,
som bruger Snapchat. Man kan kontakte dem ved at skrive deres navn.
Basalt set en vejviser over pushere.
Nu er der mange i ulovlige laboratorier,
der fremstiller kraftige udgaver af benzodiazepiner.
Ny information om et dødbringende stof.
Det er en lille, hvid pille, der skal ligne angstmedicinen Xanax.
Men det er blandet med et ekstremt stærkt opioid, fentanyl.
Man kan købe en pillepresse på internettet.
Man kan købe farvestof.
Det her bliver fentanyl med et hvilket som helst andet fyldstof.
og når jeg drejer på hjulet,
kommer tabletten op.
Man kan have to piller, man har købt hos pusheren.
Den ene har lidt mere fentanyl end den anden.
Og den vil gøre en ende på dit liv.
Pillerne fra Mexico er professionelt fremstillet.
Man kan ikke se forskel. Farven er perfekt, prægningen er fin,
og pillens tekstur…
De ligner den ægte vare. Skræmmende.
TV-terapeuten Laura Berman har afsløret, at hendes teenagesøn døde
af en overdosis i søndags.
Du mener, at det var opblandet fentanyl?
Havde han smerter, siden han begyndte at tage de stoffer?
-Vidste han, hvad han tog? -Nej.
I de sidste ti år har vi ofte set,
at de fleste overdoser ikke kun består af et stof.
Det er normalt en kombination.
En benzodiazepin er ikke farlig i store mængder alene,
men kombineres den med opioider,
bliver det et anæstesimiddel og dermed farligt.
Den nedstemmende virkning fordobles.
Hjertet kan holde op med at slå. Man kan dø. Åndedrættet kan stoppe.
Han var kun 21.
En populær YouTube- stjerne og ny rapper, Lil Peep, døde i går aftes.
Der er mange dødsfald i nyhederne,
som involverer smertestillende eller benzodiazepiner.
De kæmper med en uheldig kombination
af smerte og angst. De har brug for at dulme det.
Jeg kiggede i spejlet og tænkte: "Hvis jeg bliver ved, dør jeg snart."
Så jeg tog en kold tyrker,
og jeg fik faktisk nogle krampeanfald,
så jeg endte på hospitalet.
Xan fortalte os, at han var stoffri efter mange forsøg.
Jeg ville skabe en bevægelse, Xanarchy, der bekæmper brugen af Xanax.
Det er det, jeg prøver at fremme.
Vi må begynde at holde hinanden og os selv ansvarlige
for vores forherligelse af narkokulturen. 100 procent.
Giv mig ikke Xannie nu Eller nogensinde
Jeg kunne ikke lide at vokse op med folk, jeg elskede,
som blev til mennesker, de ikke var.
Det er underligt at se. Jeg vil ikke have, folk dør.
Folk må ikke dø.
De unge er advarselslamper lige nu.
De er tegn på, at der er noget galt i vores verden.
Halvdelen af tiden i min klinik behandler jeg nedtrapning.
Der er flere og flere patienter,
der ønsker hjælp til at stoppe med opioider eller benzodiazepiner.
Det er også forvirrende for patienterne,
for dem, der er afhængige af medicinen
og tager det langsigtet, kan ikke forestille sig et liv uden.
Det betyder ikke, at de ikke har angst, eller at de har det godt.
De kan bare ikke fungere uden medicin. Tanken er skræmmende.
Det er abstinenssymptomerne. Det er tolerance og abstinenser.
Det er godt, at jeg havde kemi på college.
Ingen læge vil lære dig at gøre det her.
Det kaldes en flydende mikro-nedtrapper.
Det giver mulighed for at reducere dosis
med en lillebitte brøkdel hver dag.
Går man for hurtigt frem,
risikerer man en tilstand af komplet rædsel.
Kemikalierne er så stærke,
at selv en langsom nedtrapning kan tage flere år.
Fra midterlinjen til toppen af skinnen?
-1,55 meter. -1,55 meter.
-Sig til, når du er klar. -Gør det bare.
-Herovre er der 76 centimeter. -76.
Jeg arbejder for staten Michigan.
Jeg er med i et program, hvor jeg bliver civilingeniør.
Jeg har haft jobbet i tre år. Det er voksenarbejde.
Jeg fik det, da jeg blev 18.
Det var rart, at folk stolede på, at jeg klarede visse ting.
Det var stressende, men det pressede mig til at klare jobbet.
Jeg blev ikke overvældet.
De fleste af dem, der er imod Xanax, bruger stoffet for sjov.
Når folk som mig ser folk bruge det på den forkerte måde, tænker man:
"Hvis I bare vidste, hvad det kan gøre for dem, der har brug for det."
Jeg tager et milligram dagligt.
Det var min startdosis, og det har ikke ændret sig.
Det kan være vanedannende. Det er det ikke i mit tilfælde,
men psykologisk set er det.
Jeg tænker: "Hvis jeg ikke har det, hvad gør jeg så?"
Det er let at blive afhængig af et stof,
og jeg vil ikke…
Selvom det er et nyttigt stof, er det en skræmmende tanke.
Hvad gør man, hvis man løber tør, det bliver stjålet, eller man glemmer det?
Den tanke skræmmer mig.
Medicin kan være meget vigtigt for folk. Jeg vil ikke bagatellisere dens betydning
i forhold til at hjælpe folk med angst.
Den bringer os tilbage til en baseline, hvor vi er mere os selv,
men når man stopper, hvis det sker uden anden behandling,
stiger angsten igen.
Min mor blev syg. Det var fremskreden tyktarmskræft.
Vi skyndte os at flyve.
Min far, min søster og jeg boede i Boston.
Hver gang jeg rejste, tænkte jeg: "Er det det?"
De tanker blev ved og ved.
Det var der, jeg fik mit første panikanfald,
for jeg skulle møde på arbejde.
Jeg skulle holde et oplæg, men jeg brød fuldstændig sammen.
Jeg opdagede, at jeg var på toilettet.
Jeg hyperventilerede. Var det et hjerteanfald?
Jeg tænkte: "Nu er det slut. Åh gud."
Jeg kunne slet ikke komme ud af det.
Før min mor døde, skrev hun et brev.
Hun skrev breve til alle, min bror, min søster, min far og mig.
I mit brev sagde hun: "Jeg er ked af, at jeg puttede dig i en kasse,
og at jeg fik dig til at føle, du skulle være noget,
du aldrig kunne være." Da jeg læste det,
brød jeg sammen. Jeg tænkte bare: "Ja." Jeg havde været anspændt
og angst i så lang tid, for det forventes, at man er på en bestemt måde:
"Du forventes ikke at være så flamboyant."
"Hvorfor taler du sådan som farvet? Jeg forventede noget andet."
Min mor døde i august, og det var der, hvor…
…alt boblede op til overfladen.
Jeg havde den følelse:
"Jeg har mig selv, og jeg må finde ud af det.
Jeg har brug for terapi."
Hvis man ved, at visse ting udløser angst, og at de ikke forsvinder,
bliver det vigtigt at huske det grundlæggende.
For det første: Træk vejret.
Sørg for at få søvn nok.
Jeg opfordrer folk til at sove meget.
Der er motion.
Man skal udenfor så meget som muligt.
Motion og solskin. Ting som yoga eller meditation.
Meditation har hjulpet mig.
Vi ved, at det at skabe en biologisk tilstand af afslapning
faktisk afbryder en angstepisode.
Man kan ikke være afslappet og angst på samme tid.
Der er andre lægemidler, der ikke er lige så vanedannende.
SSRI, selektive serotonin-genoptagelseshæmmere,
kurerer ikke den øjeblikkelige angst, men de sænker angstkvotienten
og mindsker risikoen for panikanfald.
Jeg er psykiater i New York,
og jeg udskriver selvfølgelig recepter på antidepressiva og angstmedicin.
Jeg taler også med patienterne om cannabisbaseret medicin,
fordi det kan hjælpe mod angst.
Man bliver ikke tøjlet. Man har ikke tågehjerne.
Man er stadig vågen, men man kan håndtere stress lidt bedre.
Vi ved meget om behandlingen af lidelserne,
De bedste behandlinger med den bedste evidensbase
er de kognitive adfærdsterapier.
Teknikkerne fokuserer på systematiske vaner med tankegang
og adfærd, med vores valg.
De skaber også en ny mentalitet om, hvordan vi tænker på vores lidelse.
At have det ekstra lag, den lille stemme,
som terapi udvikler, og som siger: "Det er okay.
Du føler dine følelser lige nu. Det er okay."
"Følelser er ikke fakta. Tanker er ikke fakta."
Du skal bare fortsætte i dag, så kommer i morgen.
Til sidst er der nok til,
at du ikke mærker det mere." Det er lige nok til at fortsætte.
For i sidste ende, når man oplever
meget svære tider, skal man bare fortsætte.
Det er blevet meget tydeligt under pandemien,
at social kontakt er en af de stærkeste måder at forstyrre angst på.
Ensomhed er en af de ting, der gør størst skade,
både for mental og fysisk sundhed.
Jeg var igennem en skilsmisse i år.
De afsløringer, der endte mit ægteskab,
og den udfordring at skulle begynde mit liv forfra,
betød, at jeg igen endte i en depression-angst-cyklus.
Hverken min mor
eller mine bedste venner vidste, hvad der skete i mit ægteskab.
Jeg fokuserede bare på meditation, på at skrive dagbog,
på min terapi.
Jeg gjorde alt, hvad jeg kunne, for at håndtere det.
Jeg burde have støttet mig til kvinderne i mit liv,
som elskede mig nok til at hjælpe mig.
At knytte autentiske forbindelser til andre
er nok det bedste, vi kan gøre. Glem, hvad jeg ellers sagde.
Men sandheden er, at normale reaktioner på unormale omgivelser
behøver man ikke at kalde en sygdom.
På nogle måder,
i stedet for at løse de virkelige problemer i verden,
bruger vi psykotroper til at få folk til at acceptere
den ødelagte verden, vi tilbyder dem.
Den store opsigelse.
Det kaldes tendensen med, at ansatte siger op eller skifter karriere.
Amerikanerne går også på pension i stadigt større tal.
Presset for at forkorte arbejdsugen fra fem til fire dage
vokser over hele kloden.
Pandemien har tydeligvis forvandlet,
hvordan amerikanerne vil arbejde, og hvilket arbejde de vil påtage sig.
Vi skaber en bevægelse, der tager fat på mental sundhed i USA.
Vi vil opbygge et samfund, hvor ingen skal føle sig isoleret
eller skamme sig over deres udfordringer.
Vi vil skabe en verden, hvor alle, der har brug for hjælp, kan få den.
Vi vil ikke bare reagere på psykisk sygdom.
Vi vil være proaktive omkring mental sundhed.
Nye generationer af atleter
inklusive Simone Biles og Naomi Osaka, taler om mental sundhed.
Vi gennemgår vores egne ting, det er svært.
Du ved ikke engang, hvor mange du hjælper,
selvom du gennemgår en hård tid.
Mental sundhed har alt at gøre
med alt, hvad vi lever og indånder
og indser i vores liv,
uanset om vi lever under gunstige eller ugunstige omstændigheder.
Mental sundhed betyder alt.
Det er utroligt. Rolig nu, hjerte. Han siger:
"Tak for at give folk som mig et sikkert sted."
Han er sød.
Det begyndte med et Instagram-opslag: "Gratis terapi til sorte mænd."
Jeg troede, det ville blive svært, for det vil medierne have os til at tro,
men det var ikke tilfældet. Vi startede faktisk baglæns,
for da vi tilbød gratis terapi til sorte mænd,
kom der 50 mænd inden for de første to dage,
der ønskede gratis terapi. Det kom bag på os:
"Vi har ikke gennemtænkt det."
De får otte gratis aftaler.
Lige nu fortsætter 75 procent med terapien,
efter den ikke mere er gratis.
Det er, som om vi giver dem et glas vand, og det vand burde lære dem:
"Jeg vidste ikke engang, jeg var så tørstig."
Nu, selv når vi fjerner vandet,
lyder det: "Men ved du hvad?" Det er måske den næste T-shirt.
I et stykke tid har jeg talt med mine patienter om tanken om flow.
Man kan miste sig selv ved at gøre noget,
og det kan være hvad som helst, men uanset hvad man gør,
går man op i det, og man fortaber sig i noget,
der er større end en selv.
For 12 år besøgte vi denne ranch,
der hjælper vanrøgtede heste.
Nu har de vist knap 60 heste,
hvoraf de fleste har været vanrøgtede.
Vi opdagede, at de søgte frivillige.
Jeg tænkte: "Vi er midt i en pandemi,
fitnesscenteret er lukket, og vi kan ikke gå ud at spise.
Vi kan ingenting, intet socialt.
Måske kunne et udendørs, frivilligt arbejde være godt."
De frivillige muger ud i foldene, strigler hestene og går ture med dem.
At kunne være udenfor og arbejde fysisk for en god sag,
knytte bånd til dyr igen…
Det var den perfekte blanding:
Jeg kommer ud af huset, jeg kommer ud af mit hoved,
laver hårdt fysisk arbejde og får lidt frisk luft.
At kramme en hest på en dårlig dag er vidunderligt.
Jeg har brug for at blive stimuleret og fjerne fokus fra mig selv,
så jeg begyndte at dyrke blomsterbinding.
Der er noget fredeligt ved den proces at vælge blomster,
se på blomsterne og farverne. Det er meget taktilt.
Jeg har indset, at jeg har brug for taktile ting
for at klare den og berolige mig selv.
En stor del af min angst er baseret på den følelse,
at jeg aldrig vil opnå noget, eller at det, jeg laver, er forkert.
De ting, der giver mig fred, er ting, hvor jeg siger:
"Jeg gør det for mig."
Ingen kommer til at se det, bedømme det eller kritisere det.
Forventninger.
De tynger meget,
og når man kan give bare lidt slip på dem, er det en befriende følelse.
Det ser ikke godt ud. Ja, man må prøve sig frem.
Angst er holistisk.
Det er et udtryk for, at krop og sind er et.
Det er den indsigt, angst giver os:
At krop og sind tjener hinanden, det er gensidigt.
Problemet med, at man tager en Xanax, hver gang man bliver angst, er,
at man ikke opbygger en mental hård hud,
som man skal bruge til at tolerere mere angst.
Hvis man kvæler den oplevelse af angst,
går man glip af muligheden for at lære at håndtere det på egen hånd.
Benzodiazepiner koster en muligheden.
Jeg tager dem efter behov.
Nok et par gange om måneden.
Jeg tænker: "Jeg ved, jeg har det, hvis jeg har brug for det."
Hvis kost, træning og det frivillige arbejde svigter,
hvis mine ressourcer svigter, eller hvis livet kommer ud af kontrol,
så har jeg et andet værktøj.
Med Xanax tog jeg aldrig fat på den tilbageværende angst,
der altid er der.
Da jeg prøvede Klonopin, var det en anden følelse.
Det giver en mere rolig lindring,
hvor Xanax er som er et slag i ansigtet. Det sker hurtigt.
Det er derfor, folk ikke fester på Klonopin. Det er ikke et feststof.
Jeg tager stadig Lexapro, et SSRI-antidepressivt middel.
Jeg får en moderat dosis.
Jeg har skåret ned på benzoer. Jeg prøver ikke at tage dem.
Konfronterer man ikke sin angst… Hvis man gør det formidlet
gennem en Xanax, konfronterer man den faktisk ikke.
Den eneste vej ud er igennem. Ja.
Det, der får en ud på den anden side af angsten,
er at gennemgå det, opleve det, forstå det og slutte fred med det.
På den anden side
er det stigmatiserende og skamfuldt, hvis nogen siger:
"Tag dig sammen. Bare gør det," hvis man ikke kan.
Diabetikeren hører ikke: "Få din bugspytkirtel til at virke bedre."
Xanax er tydeligvis
et af de stoffer, der får folk til at hæve et øjenbryn.
Der er en del af mig, som ikke bryder sig om,
at jeg har brug for hjælp udefra.
Den stædige del af mig vil ikke tage det
i utroligt lang tid.
Jeg vil gerne finde ud af at klare mig uden Xanax,
men foreløbig…
…har det udført sit arbejde, og jeg er taknemmelig.
Det lumske ved benzodiazepiner er, hvor godt de virker.
Samfundet ser ikke mildt på folk med angst eller depression,
men vi har det alle indeni.
Når folk prøver benzodiazepin for første gang,
får det det til at forsvinde.
Det får dem til at tænke:
"Jeg behøver ikke at have det sådan, så jeg bør ikke,
og nu vil jeg have flere."
Benzodiazepiner eroderer modstandskraften, som vi er afhængige af her i livet
for at kunne håndtere lidelse, angst, svære situationer
og det smertefulde aspekt ved at være menneske.
Modstandsdygtighed er nøglen til alt,
ikke kun angst, men psykisk helbred generelt,
til at overleve i verden,
til at tolerere den eksistentielle virkelighed, som tingene er.
Uanset om vi taler om pandemien, vores egen dødelighed,
eller at jeg har en angstlidelse.
Accept er afgørende. Jo tættere man kan komme på det,
jo tættere er man på psykisk sundhed og tilfredshed.
Når jeg ser tilbage, ved jeg ikke, om min angst
var anderledes end det, som det gennemsnitlige menneske oplever.
Bare overgangen fra gymnasiet til college
fik mig til at føle mig lidt fortabt.
En af de første ting, jeg gjorde, var at gå til lægen.
Jeg husker tydeligt, at jeg havde en recept i hånden
og tænkte: "Jeg er voksen nu.
"Det er, hvad lægen har anbefalet, at jeg tager,"
og det gjorde jeg.
Ja, livet er hårdt,
og det har vi på en måde glemt.
Er vi ikke glade, er der noget galt, og vi må ændre det eller tage en pille.
Vores job er ikke at fjerne alle vores patienters smerte og lidelse,
men at gøre den lidelse tålelig,
så de kan få et liv, der er værd at leve.
Der er et abstinensfænomen, der kaldes "vinduer".
Det er der, ens symptomer forsvinder.
Jeg var på legepladsen med min søn, og ud af det blå
ophørte ringen for ørerne, og trykket i mit hoved forsvandt.
Der faldt en utrolig følelse af ro over mig.
Det havde jeg aldrig oplevet i hele mit voksne liv.
Jeg har været på benzodiazepin hele mit voksne liv.
Hvis livet er sådan efter benzoer,
så glæder jeg mig.
Kom så.
Ja! Rolig nu. Ja.
-Ja! -Godt klaret.
-Ja! -Det var sejt.
Jeg arbejdede hårdt på at ændre mange aspekter af mit liv,
så jeg ikke oplevede angsten så intenst.
At lære at håndtere verden er en rejse.
Man kan ikke bare tage en pille, og så er alt fint.
Det er noget, man lærer over tid.
Det kaotiske arbejde er det, der gør det muligt for mig at se godt ud,
som om jeg har styr på det hele.
Der vil være tidspunkter,
hvor jeg skal arbejde med det igen, og det er i orden. Så, ja…
Tekster af: Karen Dyrholm