Downloaded from YTS.MX
EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
HVORFOR ER JEG SÅ ENGSTELIG HELE TIDEN?
FOLK SPØR OGSÅ: KAN JEG GJØRE NOE MED ANGST?
UNNSLIPP ANGSTFELLEN HVORDAN TEKNOLOGI FORÅRSAKER ANGST
GENERASJON Y HAR MEST ANGST HVORDAN TEKNOLOGI FORÅRSAKER ANGST
GJØR MOBILEN DEG ENGSTELIG ELLER DEPRIMERT?
JOSEPH FRASCINA HVORDAN GÅR DET? FORTSATT…
TANNLEGETIME I DAG KL. 13
HUSK Å MATE KATTEN PRESIDENTVALGRESULTATER
SJEKKER OM DU HAR VARSLER PÅ?
MØTE MED ELLIOT MANDER KL. 15
Hva gjør du for å takle stress?
Vi har en pille som tar seg av den på fem minutter.
Hva gjør den egentlig? Hvordan føles den?
Den døyver angsten for millioner.
Jeg har Xanoren med meg hele tiden. Den er i veska mi nå.
Jeg visste at jeg hadde vidundermedisinen. Jeg har noe som funker.
Det raskeste å gjøre når noen sier "jeg er stresset, jeg sover dårlig", er:
"Ta denne pillen, da får du sove." "Den holder deg rolig. Ha det."
Det har vært en Xanor-eksplosjon.
Reseptene har skutt i været de siste to tiårene.
Omtrent én av åtte voksne i USA bruker dem.
Det er mange resepter.
Det har alltid vært der, for å være ærlig.
Du kan spørre en venn: "Har du Xanor, eller kjenner du en som har det?"
Er det fordi vi er mer engstelige som nasjon? Mer oppmerksomme?
Eller er det fordi det finnes flere medisiner?
Angst er en alarm som sier at noe er galt.
Noe er veldig galt nå.
Hjernen og kroppen vår tar aldri pause.
Vi jobber hele tiden.
En halv Xanor er min ideelle situasjon.
Det er den brisne tilstanden jeg føler alle andre er i.
Vent litt. Det er Xanor-tid.
PILLENE MINE
En pille er en enkel løsning,
som vi har laget en hel infrastruktur rundt for å fremme.
Men nå advarer leger om at de er mer vanedannende og farlige enn folk tror.
Første gang jeg tok den,
sa jeg: "Jeg forstår hvorfor folk blir avhengige av dette."
Jeg må være forsiktig med dette.
Når jeg vet hva jeg vet nå, ville jeg aldri tatt den første resepten.
Aldri.
Når du går til en lege og forventer å bli hjulpet,
forstår du ikke at om problemene ikke skremte deg,
vent til du ser løsningene.
Vi sitter fast i en gammel historie om å fikse noe som er ødelagt
i stedet for å bygge motstandsdyktighet mot det.
PROFESSOR, AVHENGIGHETSMEDISIN
Noe unikt med det moderne livet er hvor mye vi er i hodene våre.
Livene våre foregår nå i stor grad
i dette rommet mellom ørene våre.
Vi rømmer ikke fra tigre. På noen måter ville det vært mye enklere.
Og for 2000 år siden, hva var det viktigste transportmidlet?
Frykt. Et dyr knurret og bet i beinet ditt.
Du løp umiddelbart.
-Så frykt flyttet… -Frykt fikk deg i bevegelse.
Når vi har angst, er det som skjer i kroppen likt når vi er redde.
PSYKOLOGIPROFESSOR
De fleste mennesker, primater og pattedyrs hjerner,
reptilers til og med, har et fryktsentrum, kalt amygdala.
Mennesker har to. De er symmetriske, i midten, med mandelform.
PSYKIATER
Amygdalaen antennes hvis det er noe å være nervøs eller redd for.
Det er kjemp eller flykt-responsen.
Det sympatiske nervesystemet forbereder oss på handling.
Blodet vårt pumpes, hjertet raser, musklene aktiveres.
Angst er faktisk en form for energi.
Og energi, hvis den kanaliseres på riktig måte, kan være veldig positivt.
Det gir oss energi til å oppnå noe.
Vi blir smartere, mer fokuserte, mer drevne, mer ambisiøse, mer håpefulle,
hvis vi har den rette mengden angst vi kan akseptere og ta del i.
Når jeg tenker på angstlidelser,
tror jeg at det er folk som har en tendens til å ha en adrenalinøkning,
og det er lammende for dem.
Så det er enten kognitivt eller fysisk lammende, eller begge deler.
Når jeg får et angstanfall, føler jeg først varme og press.
Det føles som om luften er tykk og presser seg ned på meg,
som et veldig varmt, veldig tungt teppe.
Hjertet raser og dundrer.
Pusten ble raskere, det føltes som et stramt bånd rundt brystet mitt.
Det føles som om jeg må puste oftere for å få nok oksygen til å overleve.
Og jeg klarte ikke å få igjen pusten.
Pupillene dine utvider seg. Du svetter. Blod strømmer fra magen til lemmene.
For meg er det ofte: "Herregud. Jeg har vondt i magen. Hva skjer? Blir jeg syk?"
Musklene mine er så opphengt at jeg bare blokkerer alt.
Rasjonelt tenker du: "Dette er latterlig."
"Det er ingenting der." Men vi kan ikke tenke logisk.
BINYRER
Det er mange endringer som kan måles ned til molekylært nivå.
Det er det fysiske nivået.
Så er det et psykologisk nivå. Hva føler du? Frykt.
Denne uroen.
Frykt. Og så tok jeg en Xanor,
og tre eller fire minutter senere var det som om jeg var normal igjen.
Jeg kunne nesten føle det ga effekt med et klikk,
så det føltes som en magisk eliksir.
Først og fremst ga det meg fysisk avslapning,
som jeg trengte for å slappe av i musklene,
hendene, pusten,
og det tok det intense presset bort,
mens jeg prøvde å få tilbake balansen.
Jeg hadde ikke følt noe slikt før.
Det gir deg muligheten til å bare gi slipp.
Gi slipp på dagens stress og bekymringer,
og alle byrdene er borte.
Jeg vet ikke om noen har prøvd Xanor, men det er fantastisk.
Veldig dempet klapping for Xanor.
Man får ikke "whoo", det er mer "ja".
Benzodiazepiner. Det er legemiddelgruppen. Hvilke navn kjenner folk igjen?
Valium. Xanor.
Rivotril. Ativan. En av de første heter Librium.
De har samme farmakologiske mekanisme.
PSYKIATRISK FARMASØYT
Benzodiazepiner forsterker en nevrotransmitter i hjernen, GABA.
Tenk på det som et beroligende middel.
Det betyr at det reduserer kommunikasjonen fra en hjernecelle til en annen.
Så det roer hjernen ned.
Det er som… Du vet?
Det roer ned alle kjemp eller flykt-responsene våre.
Det senker pusten. Det senker pulsen.
Så det roer ned alle de aktiveringene.
Som følge av det, når vi er biologisk rolige, blir vi følelsesmessig roligere.
Jeg kunne tenke klart. Tankene mine var rolige.
Jeg følte meg som en bedre utgave av meg selv, og jeg var nok det på noen måter.
Da jeg gikk i andre klasse, visste jeg at jeg var en nervøs gutt.
Jeg visste at jeg hadde en urolig mage, og jeg likte ikke det.
Tidlig i livet fikk jeg en akutt fobi som mamma hadde, mot oppkast,
noe som er en merkelig fobi, men ikke så uvanlig, vet vi nå.
Fra jeg var seks år gammel, hadde jeg en dødelig redsel for det,
noe som førte til fobi mot bakterier og mat, og matforgiftning.
Og all tiden jeg bruker for å granske omgivelsene mine
for den bestemte trusselen er sprøtt.
Da jeg ble eldre, fikk jeg panikkanfall.
Velkommen om bord.
Å fly fremkaller fortsatt overveldende fysisk angst.
Ta deg tid til å finne utgangen nærmest deg.
Hvis jeg må snakke offentlig, får jeg en overveldende fysisk angst.
Da jeg gikk gjennom karrieren min i journalistikk, skriving og redaktørarbeid,
måtte jeg fly mer og snakke offentlig mer, i tretti- og førtiårene.
Jeg ga ut to bøker, som førte til mer offentlig snakking,
og jeg lærte hvordan jeg kunne titrere dosene mine.
Jeg var fortsatt engstelig, men ikke som Cindy i den episoden av The Brady Bunch.
Når det røde lyset er på, er vi på lufta og vil være i alles stue.
Når det røde lyset på kameraet tennes og hun fryser til.
Og i 2014 ga jeg ut boken Min angst,
der jeg snakker om problemene med angst, og jeg trodde det kunne hjelpe meg,
for det ville vært den beste avslutningen for boka.
A, jeg ville bli frisk, det viktigste,
B, kanskje jeg ville fått en større bestselger,
for det er "sånn gjør du det", isteden er det "jeg har fortsatt angst".
Ikke en tilfredsstillende eller nyttig slutt.
Tenk deg å få alle daglige aktiviteter lammet av frykt og angst.
Scott Stossel har slitt med angst hele livet.
Forfatteren, Scott Stossel, er redaktør for The Atlantic og utdannet fra Harvard.
Han er også gift og har to barn.
På kort sikt hadde det en paradoksal effekt ved at angsten ble verre.
Benzodiazepinforbruket økte.
Hvordan behandler du og 40 millioner andre denne typen angst?
Så jeg har prøvd mye,
men jeg er medisinert, og igjen, dette innrømmet jeg aldri grunnet skam.
Men jeg tar antidepressive medisiner, benzodiazepiner, som er…
-Som Xanor? -Xanor, en medisin mot angst.
Har du med nok til hele klassen?
Jeg har noen. Skal jeg dele ut?
Noe jeg prøvde å finne ut ved å skrive boken var:
"Er kilden til denne angsten genetisk?"
"Er det et psykisk sår fra da jeg var et lite barn?"
En stor del av grunntemperamentet ditt, hvordan du reagerer på verden,
mye av det er du født med.
Og de har gjort alle slags tvillingstudier.
Og de kan vise at det har en dyp effekt.
Men samme hvor dyp effekten er, er det ikke nok,
for da ville eneggede tvillinger alltid hatt samme angstnivå,
og det er ikke tilfelle.
Erfaringene du har har stor innvirkning.
Raskt hiphop-kjør. Kjør. Jeg vil at føttene skal kjøre.
Mine første opplevelser med angst var definitivt i skoleårene mine.
Jeg ble mobbet de fleste skoleårene.
Det var tre svarte på hele barneskolen min.
Så jeg var alltid den eneste svarte i klassen,
og det var mye rasebasert mobbing.
Jeg hadde frykt for friminutt, for da skjedde det verste.
Jeg vokste opp i Sør-Florida og kom fra temmelig enkle kår.
Foreldrene mine hadde ikke mye.
Jeg ble med i militæret etter high school, for jeg visste at jeg ville på college.
Jeg måtte finne en finansieringskilde. Jeg tilbrakte 15 måneder i Irak.
Jeg er heldig som kan si at at det i hovedsak var begivenhetsløst.
På den annen side opplevde jeg seksuelle overgrep
i militæret, og det førte til mange av problemene jeg opplevde senere.
Pust dypt. Føler du spenningen?
Trettifem?
Nesten.
Etter at jeg kom tilbake, bestemte jeg meg for å gå på college i New York.
Jeg ville studere mote.
Jeg følte meg så ulik elevene jeg studerte med,
for jeg var eldre og hadde gått gjennom ting de ikke hadde opplevd.
Jeg kjente meg ikke igjen i dem.
Og for meg var det å sitte i klasserommet det viktigste den dagen,
for jeg gamblet med livet mitt for å sitte der.
Og hjernen min tvang meg til å konfrontere det
som hadde skjedd i militæret.
Så alt dette kom opp samtidig.
Det var da jeg fikk medisiner, og de hjalp meg ekstremt mye da,
i krisesituasjonen, og jeg klamret meg til livet med neglene.
Jeg tenkte i går, før jeg la meg: "Hva trenger jeg for å roe meg ned?"
Jeg trenger sikkerhet.
Dette angriper alltid, dette mediet.
Jeg må kjenne fremtiden. "Kommer det til å gå bra?"
Nei, lege… Jeg må snakke med en lege eller synsk person.
Jeg må vite det.
Så to uker inn i pandemien mistet jeg jobben.
Jeg tenkte: "Hva skal jeg gjøre med husleien?"
"Hva skal jeg gjøre med regningene mine? Hva vil skje?"
Jeg gjorde en avtale om å bo med kjæresten min.
Og så fant jeg ut at han hadde vært utro, så jeg måtte flytte hjem til mamma.
Så jeg måtte bli hjemme.
Jeg jobbet ikke.
Jeg hadde ikke bil,
og foreldrene mine jobbet, og jeg var alene.
Så jeg måtte skjule denne enorme smerten,
for jeg ville ikke såre foreldrene mine.
De var veldig såret og opprørt.
Og da tenkte jeg: "Dette er angst."
Jeg tenkte: "Jeg vil ikke at natten skal komme."
Hver eneste kveld.
Og jeg hadde en venn som hadde Xanor, og jeg tenkte:
"Jeg må bedøve meg selv for å få sove."
Jeg spurte min gamle terapeut, jeg ble overrasket da hun sa det var opp til meg.
Jeg sa: "Hva pokker?"
Jeg trodde hun ville berolige meg på terapeutmåten.
"Det er ikke så ille. Du har ikke Xanor-angst."
Men så sa hun:
"Hvis du vil, kan vi utforske alternativet."
Så jeg tenkte: "Det er opp til deg."
Som en glassgreie du knuser i nødstilfeller,
men du må velge nødstilfelle nøye.
Benzodiazepinresepter har økt de siste to-tre tiårene.
Når man ser på hvor mange som sliter med angst…
Det er én av tre i løpet av livet.
Og det betyr at du er svekket av angst
i så stor grad at du kan få diagnosen angstlidelse. Det er mange.
Det jeg tror skjer er at du har et panikkanfall.
Å, nei, de er ikke ekte.
Det er spin fra kjendisskribenter.
Tro meg, jeg har kjent nok kjendiser.
Nei, det er helt ekte.
Jeg tror vi hører en myte om at alle andre har det bra.
"Jeg er den eneste som sliter, den eneste som har problemer. "
Alle andre klarer seg uten problemer.
BARE GODE VIBBER
Hva er galt med meg som ikke klarer det?
Det er en syklus som løper løpsk til ulike tider.
En del av ligningen er forventninger.
Det er en forventning om at du kan skape noe.
Ikke bare skape, men kuratere det med millioner av følgere.
Sosiale medier gjør deg engstelig. Det er ikke til å komme bort fra.
Du sammenligner din indre sanne opplevelse
med deres ytre, kuraterte, polerte opplevelse. Du vil alltid komme til kort.
Det er mange helt nye sosiale problemer.
Du har ikke grenser mellom jobb og hjem.
iPhone heller enn øyekontakt har nå blitt status quo.
Hvis vi er i hodet, på telefonene,
på bærbare datamaskiner, er vi ikke i kroppen.
Vi er andre steder.
Tenåringer henger ikke like mye med venner.
Vi er adskilt fra kroppene våre og hverandre.
Vi er adskilt fra naturen.
Vi ser bare på telefonene våre, og vi er alene.
-Så er plutselig dagen over. -Det er en stor del av det.
Kanskje psykoaktive stoffer er en måte å tilpasse seg en verden vi
på noen måter ikke er bygget for.
EKSPLOSJONER I BEIRUT
Vi blir stadig stimulert av disse forferdelige hendelsene
over hele verden.
Er vi vitne til starten på tredje verdenskrig?
Jeg vokste opp i en tid da det var nyheter bare tre ganger om dagen.
DEKAN, SOSIALT ARBEID
Atomvåpen…
Nå kan du få nyhetssyklusen døgnet rundt.
Det er bakgrunnssummingen man ikke tenker på hver dag, men det er der.
"Økoangst".
En ensomhetsepidemi.
Valgstressforstyrrelse.
Mange amerikanere sier at de føler angsten og stresset.
-Jeg henter en Xanor. -Kan du ta med seks til meg?
-Jeg tar med hele flasken. -Ok.
Det sto ikke bra til med oss før COVID-19 kom.
Angst hadde allerede overtatt for depresjon som den vanligste diagnosen.
Pandemien har gjort det verre.
Bare ett av mange sammenbrudd.
Barnepass er en av de største stresskildene.
Den eneste løsningen jeg hadde var å gå inn i et skap, knele,
begynne å gråte og be. "Få meg gjennom dette."
En gruppe mødre har funnet en uvanlig måte å takle stress og belastninger på.
Primalskrikterapi.
Forskere kan ikke tro hva…
Det er en perfekt storm av faktorer
som gjør oss mer engstelige enn noensinne.
BLACK LIVES MATTER
17 DREPT I SKOLESKYTING
"UMULIG Å OVERLEVE"
TEKNISKE VANSKELIGHETER VÆR I BEREDSKAP
Hvis du kan dra til fortiden i en tidsmaskin,
vil jeg gjerne gjøre det med deg.
FØRSTEAMANSUENSIS, HISTORIE
Som amerikanere drakk.
Enten noen får lindring fra alkoholflasken
eller en flaske medisin,
driver folk med terapi, de selvmedisinerer seg.
Menneskets utrustning for det vi i dag kaller angst har antagelig vært likt
i titusener av år.
Vi har kalt det melankoli,
hypokondri, engelsk sykdom,
nevroser, nervøst temperament, nervesammenbrudd, nevrasteni.
Og nevrasteni var en sykdom i kapitalismens gullalder.
Det florerte av det. Folk ble diagnostisert med det overalt.
De så på nevrasteni som en ny type sykdom, produktet av det moderne livet.
Folk flyttet inn i byer, fabrikker ble koblet til,
kvinner ble med i arbeidsstyrken og fikk uavhengighet.
Dampmaskinen, dagspressen og informasjonsflyten.
Et sprøtt nyhetstempo.
Folk leste i avisen sin om morgenen
om en vulkan som eksploderer på den andre siden av verden,
så dvelte de hele dagen på hvordan en vulkan kan ødelegge en hel by.
Teknologiindusert angst
er ikke unikt for oss. Vi er ikke de første som opplever det.
Et typisk symptom er manglende evne til å slå av tankene.
Morbide tanker, søvnløshet,
fordøyelsesproblemer,
forskjellige smerter.
Ryggsmerter var veldig populære.
Seksuell dysfunksjon, tannråte.
Tannråte.
Et veldig lukrativt marked utviklet seg,
og det skjer gjennom reklame.
"Du føler deg slik,
du kan ha denne sykdommen, og her er kuren."
For mange fremstående middelklassefamilier,
ble alkohol ble ansett som syndig.
På den annen side var medisin medisin.
Og slik er det i dag også. Du snakker med en venn, og vennen sier:
"Jeg tar ikke dop." Men de tar medisin.
Og… Ja.
Jeg visste alltid at jeg hadde angst,
men jeg ville ikke identifisere meg som en med angst.
Jeg vil ikke være på det sporet som gjør meg svakere.
Jeg har det bra.
Ja, jeg har mine underlige sider, men jeg er ikke det.
Jeg så serien Girlfriends, og de har en fantastisk episode
om hvordan svarte og fargede reagerer på terapi og psykisk helse.
Går du i terapi?
Joan, svarte folk går ikke i terapi, de går i kirken.
Og for mange av oss var det som om de ba det bort.
Be bort sykdom, be bort ditt, be bort datt,
du kan ikke be bort alt, noe det er godt med bevis på.
Som liten var jeg høylytt, nervøs,
jeg måtte være sjef for alt, men jeg var bare glad.
"Ja, dette er gøy. Dette er den jeg er."
Dette er raserianfallene mine. Alt må være på en bestemt måte.
Men jeg synes jeg var morsom. Jeg var alltid en ganske morsom gutt.
Foreldrene mine fikk meg til å drive med kunstløp, "jeg skal bli olympier".
"Den perfekte sporten for meg. Det handler om presisjon, jeg er god på det."
Opp til ungdomsårene.
Jeg gikk opp i vekt, noe som plagde meg, og jeg sa:
"Herregud, er jeg homo også? Jeg fikk utdelt dårlige kort."
"Ok, dette er alt som er galt, så jeg blir bare alt som er riktig."
Så jeg ble en veldig god elev.
På college fant jeg mye lindring i festing.
Det var i det andre året jeg ikke klarte å holde ting i balanse lenger,
og jeg tenkte: "Ja, det er fordi jeg ikke kan fokusere."
"Alle andre tar Adderall, så jeg drar til en lege."
"Jeg tar Adderall, og alt blir bra, for jeg klarer alt." Men kort tid etter
kom angsten, for den var egentlig problemet.
Det var angsten og det å holde den i sjakk,
og det å ødelegge alt annet i den prosessen,
for det tok så mye mental energi å kontrollere den.
Jeg gikk inn og sa: "Jeg får ikke sove lenger." Jeg var…
Og det ødelegger virkelig ting.
Han sier: "Føler du deg engstelig eller noe?" Jeg sa:
"Jeg vet ikke om jeg vil kalle det angst, men jeg er urolig."
Og han sa: "La oss prøve Xanor."
Jeg har omtrent aldri sovet så bra som da jeg tok Xanor.
Ingen drømmer, bare dyp søvn, noe som var topp.
Men jeg grep aldri fatt i angsten min, og jeg trodde aldri at jeg hadde angst.
Så det var: "Å, nei, jeg har angst fra Adderall."
Så det var aldri en grunnleggende årsak, alltid resultatet av noe annet, lenge.
Og når jeg møtte andre, spesielt folk fra New York,
eller byer, eller mer velstående områder, de sa alle:
"Vi går alle i terapi. Vi tar alle piller."
"Livet suger. Vi har det ikke bra, sånn håndterer du det."
Innføringen av medisinske behandlinger
og piller som behandler disse tingene effektivt endret stigmaet.
Hvis du har grønn stær og sliter med å se, tar du medisin for det, så du kan se.
Hvis du har diabetes og insulindysregulering,
regulerer du insulinet ditt.
Det er ikke en moralsk brist at bukspytt- kjertelen eller øynene fungerer dårlig.
Så hvorfor er det en moralsk brist at jeg er følsom for panikk?
Det er et biologisk problem, og du fikser det.
Benzodiazepiner ble oppfunnet på 1950-tallet, tidlig på 60-tallet.
Det var mye begeistring, for de skulle erstatte barbiturater.
Det er en stor sjanse for at du i medisinskapet ditt
har et legemiddel som kan gjøre deg like avhengig,
skade deg like mye, som heroin eller morfin.
Jeg snakker om barbiturater.
Hovedårsaken til forgiftningsdød i USA.
Du våkner noen timer senere og glemmer hvor mye du tok.
Like greit å ta tre.
Benzodiazepiner er mye tryggere.
NOEN BRUKER BARBITURATER HELE LIVET
Så på 1970-tallet toppet benzodiazepiner listen
over de mest foreskrevne medisinene i USA og verden.
Det er noe ved ideen om at dette er måten å medisinere massene på.
Det er massenes opium. Det er massenes benzodiazepiner.
Har noen Valium?
På individnivå, den ulykkelige husmoren,
eller den ulykkelige advokaten som vil ha en annen karriere,
i stedet for å finne det bedre livsvalget, demper de ubehagsfølelsen
med den medisinen.
Jeg kan ikke tro at dere spiser midt i en slik krise.
-Vi er nervøse. Hva vil du? -Ta en Valium som en vanlig person.
Men etter hvert innså vi at du faktisk kan ta for mye av disse medisinene.
Og det er flere problematiske bivirkninger ved langvarig benzodiazepinbruk.
I dag hørte en senathelsekommisjon en rekke forferdelige historier
fortalt av Valium-avhengige folk.
En lege fra California sa at det å slutte føltes
som om noen helte parafin under huden hans og satte fyr på den.
Valium er USAs mest foreskrevne medisin.
FDA advarer leger om å ikke foreskrive det for hverdagsstress.
Og så kom Xanor.
Upjohn-forskere klarte å skape et molekyl
som hjelper med å kontrollere angstlidelser.
Det virker på nerveceller i hjerneområdet som styrer følelser og angst.
Medikamentet er mer selektivt i handling,
noe som gir færre bivirkninger enn eldre medisiner.
Xanor. Det er millioner av resepter.
Jeg er redd for at den overdrevne reseptutskrivingen,
den samme planløse tilgjengeligheten
forekommer med det legemiddelet.
Og 11. september var da slusene virkelig åpnet seg.
Folk hadde tynnslitte nerver.
Angsten etter angrepet på USA setter sitt preg på mange måter,
inkludert psykisk helse.
Hvordan kan vi leges?
Denne katastrofen var også en psykisk katastrofe
av enorme proporsjoner.
Reseptene for angstmedisin har økt med 23 % i New York og 8 % nasjonalt.
Og det var flere reklamer som sa:
"Er du mer nervøs? Medisinene våre kan få deg til å føle deg bedre."
De viste bilder av kvinner
med bekymringsbobler med alt de var bekymret for.
Og kvinner ble påvirket.
Og antallet kvinner som begynte å ta antidepressiva,
angstdempende, sovepiller, steg etter 11. september.
Jeg vil ikke overforenkle, men jeg tror at mange kvinner
ikke tar vare på seg selv, ikke finner tid til seg selv,
og det førte til at angsten min kokte over.
Jeg er i generasjonen der de sa at vi kunne få alt.
De sa bare ikke hvordan. Moren min var alene med meg.
Og jeg tror jeg så for meg at jeg ville være mest hjemme,
for det var det jeg kjente fra oppveksten. Men så,
jeg var 34 da sønnen min ble født, så jeg jobbet allerede,
jeg hadde boliglån, og jeg hadde funnet balansen i livet
med jobb, så måtte jeg finne balansen
med hvem som kunne kjøre sønnen min til timen, eller fullføre jobb i tide til det.
Nå må jeg hjem og lage middag. Og jeg følte at jeg hadde
et høyt spenningsnivå hele tiden.
Du tenker: "Greit. Jeg fullfører arbeidet og tar et glass vin."
Og det er generelt fysisk og psykisk
veldig usunt for meg, personlig. For noen fungerer det bra,
men det økte faktisk stressnivået mitt.
For omtrent to år siden
økte alt samtidig.
Min manns mor er dement
og er på sykehjem i en annen delstat.
Sønnen min gikk inn i en ny fase i oppveksten.
Så relasjonen vår måtte navigeres på nytt,
og jeg måtte lære å gi ham rom.
Jobben ble utrolig stressende,
og overgangsalderen kan kaste alt ut av vinduet.
Ting er i balanse,
og livet ditt har vært fint frem til 50-årene eller noe.
Og det kaster hormonene og livet ditt helt ut av balanse.
Jeg tror det er riktig å si at kvinne- og mannskroppen ikke er identiske.
At det er veldig ulike hormoner hos den ene og den andre.
Men trolig viktigere enn det
er det at kvinner har mange kvinnelige rollemodeller
som viser dem hvordan de kan ha angst på en akseptabel måte.
Vi lærer jenter å uttrykke følelsene sine mer.
Vi støtter den lille jenta som gråter
og trenger ekstra oppmerksomhet.
Men gutter ber vi om å gå ut og leke,
slåss, være tøffe og slutte å gråte.
La oss snyte oss i nesen og tørke tårene.
Vi vil ikke at Mike og moren skal se oss sånn.
TERAPEUT
Jeg har vært terapeut i rundt 16, 17 år.
Jeg har jobbet på skoler og hjemmefra.
For fem år siden åpnet jeg en privatpraksis.
Og i praksisen følte jeg at ikke nok menn gikk i terapi.
Så i prosessen med å prøve å forstå
hvorfor menn ikke går i terapi,
gjorde jeg noen undersøkelser, og kostnaden kan være én ting,
de har kanskje for lite eller ingen forsikring, de har ikke råd.
Det er en stor grunn til at mange ikke går i terapi.
Men spesielt med svarte menn er det også problemet med
"et system som ikke er skapt for meg". Det er det ikke.
Det er ikke et system som er laget for fargede.
Jeg har hatt timer med en farget person,
og jeg sa: "Det funker ikke." Jeg kan ikke si det sånn.
Det beste eksempelet er
et av spørsmålene i forundersøkelsene mine:
"Har du opplevd noen traumer?"
Denne klienten har sagt nei til det spørsmålet to, tre ganger.
En dag, mens han svarte på noe,
sa han: "La meg se. Før eller etter jeg ble skutt? "
Og jeg sier: "Du ble skutt?"
"Du sa aldri at du ble skutt."
Vet du hva han sa? "Du spurte aldri."
Jeg sier: Jeg kan ikke skrive i papirene
"ble du skutt", for det er en unik erfaring.
Han sa: "Det er ikke så unikt. Jeg kjenner mange som har blitt skutt." Det sa meg
at jeg må endre måten jeg stiller spørsmål eller vurderer på.
Kanskje hvis du bor i et miljø
der din personlige menneskelighet,
din sikkerhet, trygghet og velvære, er truet,
da må du vise hardhet.
Så å erkjenne
at du sliter med din psykiske helse…
Nei, det er ikke tilfelle.
Jeg har halvannet semester på college. Så jeg forstår, Freud.
Jeg forstår terapi som et konsept.
Men i min verden funker det ikke. Kan jeg være lykkeligere? Ja. Hvem kan ikke det?
Men som psykiater som behandler menn, blir mange menn engstelige.
Jeg tror mange menn er mer komfortable med å innrømme
at de er engstelige, snakke om sosial angst,
eller generalisert angst, eller noe som smittefrykt, for eksempel.
Jeg tror at en stor endring pågår.
Alle snakker om psykisk helse. Nå har du Charlamagne the God.
Alt er mentalt, starter med en tanke. Om dette ikke funker, funker ikke noe annet.
Du har Jay-Z.
Vel, hvis du vokser, innser du det latterlige
ved stigmatiseringen. Det er som om:
"Kan du ikke snakke med noen om problemene dine?"
Det hjelper med å normalisere det for menn.
Den typiske profilen til en pasient som kan få benzodiazepin utvides.
Så om det typisk var,
for 30 år siden, en middelaldrende kvinne,
ser vi yngre og yngre aldersgrupper.
Vi ser at gamle mennesker ikke bare får foreskrevet benzodiazepiner,
men de blir holdt på dem i mye lengre tid.
Opplæringen med bruk av medisinene er ikke alltid så bra som man håper.
Dette er medisiner som egentlig skulle bli tatt kortvarig,
ikke lenger enn en måneds tid,
noe som er utrolig når du tenker på
at mange mennesker som får benzodiazepiner
vil fortsette å ta det i årevis eller tiår til og med.
Da jeg fikk mitt første panikkanfall, trodde jeg at jeg ble gal.
"Dere må låse meg inn, for jeg vet ikke hva som skjer."
Så jeg var sikkert 14 eller 15.
Jeg hadde reist mye som barn og likte å fly.
Men av en eller annen grunn, vi skulle til å lette denne dagen,
og plutselig føltes det som om jeg smeltet med innsiden ut.
Jeg kan ikke puste. Jeg trodde jeg var døende. Virkelig.
Og etter det var det et par fine år.
Det var sommeren før siste år på high school,
jeg jobbet i kassen på Panera da,
så jeg hadde kontakt med folk, og jeg begynte å storgråte
foran et par som hadde kommet inn, og jeg var… skamfull.
Det var ekstremt flaut.
Jeg tenkte: "Jeg vet ikke hva som skjer."
Jeg har vært her hundrevis av ganger. Hva feiler det meg?
Etter hvert kunne jeg ikke utføre dagligdagse oppgaver
uten å ha et sammenbrudd.
Jeg kunne ikke gå i butikken, kjøre ned gaten,
enkle ting man vanligvis gjør hver eneste dag.
Du føler deg fanget. Hvem vil føle det?
Du ville gjort alt for å ikke føle det.
Jeg og pappa har alltid vært utrolig like.
Vi har et usagt språk med hverandre,
og han hadde opplevd angst i tidlig voksen alder.
Så han gjenkjente tegnene med en gang.
Han var bare ikke kvalifisert til å håndtere det jeg trengte.
Jeg visste ikke mye om psykiatrisk medisin
da jeg begynte i terapi.
Men hun nevnte en medisin kalt Zoloft, som jeg endte med å ta og fortsatt tar.
Vi begynte ikke å snakke om Xanor før jeg måtte fly igjen.
Jeg sa til psykiateren min: "Det er ingen sjanse for at jeg skal fly igjen."
Jeg kjører tre dager på rad om jeg må. Jeg gjør det ikke.
Hun sa: "Har du vurdert Xanor?"
Jeg landet og ville virkelig gå på toppen av et fjell
og skrike til verden at jeg gjorde det. Jeg verken gråt eller hyperventilerte.
Jeg fikk ikke panikkanfall. Jeg hadde det bra.
Det begynte med å bruke Xanor i visse situasjoner,
og så valgte jeg å ta det daglig fordi det fungerte for meg.
Jeg trenger den befrielsen for å kunne sove.
Jeg var…
på dette punktet er jeg så langt bak mine jevnaldrende
og deres evne til å leve bare.
Og hvorfor skulle jeg gjøre det når det er noe som kan hjelpe?
Med enhver medisin er det alltid en risiko-nytte-analyse.
Så med benzoer, er det ganske mange risiko-fordel-faktorer.
Den vanlige bivirkningen er bare å være trøtt, bedøvet.
Derfor foreskrives de ofte for å hjelpe folk med søvn.
Du er hemningsløs, litt sprø, litt trøtt, kanskje du tar dårlige avgjørelser.
Ingen vil dele alle de praktiske detaljene som skjer med medisiner.
For meg var alt bare morsomt da jeg tok det…
MIN ERFARING MED XANOR
…så det hadde ikke vært bra
om jeg skulle på et intervju eller noe annet viktig,
og jeg bare ler hele tiden.
For noen er den hemmende effekten noe som fjerner hemninger,
og de blir løsere, lettere, tåpelig og dum.
Jeg føler at jeg er spent, og jeg føler meg avslappet, og jeg er…
Klar for å feste
Benzodiazepiner er i utgangspunktet alkohol i pilleform.
Et av problemene med benzoer er at de kan forstyrre korttidsminnet,
med å lagre nye minner, ta tilbake minner,
alt blir litt uklart.
Du husker ikke noe etter å ha tatt det…
og det kan åpenbart være ille hvis du kjører.
Noen langsiktige risikoer med benzodiazepiner er velkjente.
Dataene om Alzheimers sykdom og demens er relativt nye, fra de siste årene.
Og det er en stor risiko.
Du tar et beroligende middel, så med mindre bruk av hjernen,
kan hjerneceller begynne å dø, noe som reduserer hjerneaktiviteten.
Det er også en mye mer vanlig bivirkning,
som vi kaller toleranse.
Og toleranse betyr at man trenger mer og mer av stoffet for å få samme effekt.
Det var en viktig del av verktøysettet. Jeg hadde med meg benzoer hele tiden.
Jeg hadde faktisk gjort det i 30 år.
Det endret angstnivået mitt, for jeg visste at jeg hadde vidundermedisinen.
Jeg hadde funnet et system som fungerte. Jeg kan takle flyreiser, snakke offentlig,
med Xanor og Rivotril.
Før dette hadde jeg brukt uker, om ikke måneder, på å grue meg,
mareritt, kaldsvette. Det forsvant.
Hvis jeg var i en periode med mye angst, der jeg med hensikt tok mye mer,
gikk jeg opp på et høyere nivå og trappet ned etterpå.
Og jeg følte det. Etterpå fikk jeg fysiske symptomer.
Noen ganger følte jeg økt angst,
og GABA-reseptorene mine sier: "Hei, hvor er Xanoren?"
Marerittene jeg hadde begynte å bli annerledes. Jeg drømte at
"jeg må snakke og har har mistet Xanoren".
Eller jeg er på et fly, og jeg er tom.
Fra da av var jeg helt klart psykisk avhengig av benzoer.
Ikke alle benzodiazepiner er skapt like. Xanor virker raskere enn de fleste andre
og mister virkning raskere.
Midler som har den umiddelbare forsterkende kvaliteten,
så avtar de fortere, så du går inn i en dysforisk,
lengtende tilstand, er mer avhengighetsskapende.
Jeg har avhengighet i familien,
og jeg har motstått å ha stoffer i livet mitt.
Jeg drikker ikke, jeg har aldri røykt,
Jeg har aldri vært høy, for jeg var redd for at det kunne være noe med familien min
som gjorde at folk ble avhengige av ting.
Ja.
Godt jobbet.
Men vi snakket om å begynne med en veldig lav dose.
Vi snakket om hva vi skulle se etter, og frykten jeg hadde i begynnelsen
om å måtte gå opp og opp, skjedde ikke.
Jeg klarte å få mye lettelse med en ganske lav dose.
Og jeg tror at å ha den sunne frykten for avhengighet
gjorde at jeg fokuserte på at
"medisiner er et verktøy for å gi rom
til at ikke-medisinting skal fungere i livet mitt".
Hvis du bruker dem med omhu, en gang iblant for akutt angst,
er det kanskje ikke et stort problem. Hvis du tar dem flere ganger om dagen,
er det svært ubehagelig å brått slutte med disse medisinene.
Konsekvensene kan være alvorlige.
Folk kan bli psykotiske. De kan få anfall.
De kan ha alvorlig angst, forferdelig søvnløshet.
Jeg har til og med sett at stresset med benzoabstinenser
fører til selvmordstanker og selvmordsforsøk.
Når jeg vet hva jeg vet nå, ville jeg aldri tatt den første resepten.
Aldri.
Det var den største…
feilen i mitt liv.
Jeg flyttet til Colorado fordi jeg elsker friluftsliv.
Og jeg elsker å stå på ski. Jeg elsker fjellklatring.
Jeg elsker rafting og kajakkpadling.
Faktisk elsker jeg så mange sportstyper med høy risiko, mye adrenalin
at jeg lurer på hvordan jeg kunne få en angstdiagnose.
Hei, vennen. Få se hva du lagde.
-Så, pappa. -Ja?
Dette er juletreet.
Ja. Det er høyt.
Dette er snømannen.
Jeg elsker det, skatt.
Jeg tror jeg tok ett milligram Xanor på college, eller et halvt.
Og i løpet av årene steg det til ett milligram,
til to milligram, til slutt tre milligram,
som jeg landet på i tolv år, 15 år.
Og jeg tok aldri mer enn min eksakte daglige dose.
Så i 2013,
husker jeg at jeg fortalte psykiateren min at livet går bra akkurat nå.
Kelly var gravid med vårt første barn, og jeg gledet meg til å bli pappa.
Han reduserte Xanoren min fra tre milligram til to og et halvt.
Og så helt uventet begynte jeg å få mystiske fysiske symptomer.
Ting som lyder og lukter blir overveldende.
Jeg fikk hjertebank.
Huden på armene mine føltes som om den brant.
Tilfeldige muskler rykket. Jeg hadde en fæl hjernetåke.
Og den fysiske utmattelsen er et av de verste symptomene.
Kona mi og jeg ble mer og mer urolig.
Noe alvorlig skjer.
Jeg dro til revmatologer, kardiologer og nevrologer,
og alle slags spesialister.
Til slutt sa en lege: "Du har virkelig gått gjennom hele registeret."
"Jeg skal skrive en henvisning til Mayo-klinikken,
for de er de beste av de beste."
Jeg tok med hele familien til Minnesota.
Mayo-nevrologen sa: "Jeg tror du har autoimmun encefalitt."
"Det er en hjernebetennelse som er lett å behandle."
"Det er litt ubehagelig. Du må få intravenøse infusjoner."
Jeg tok åtte uker med infusjoner, og jeg følte meg ikke bedre.
Jeg følte meg verre.
Og på denne reisen begynte jeg å spørre legene:
"Kan det ha noe med medisinene mine å gjøre?"
"Kan medisinene forårsake noe av dette?" De svarte alltid: "Nei, definitivt ikke."
"Det er ikke medisinene."
På dette tidspunktet hadde psykiateren min byttet
fra Xanor til Valium.
Du kan kalle det intuisjon eller…
Jeg vet ikke hvor ellers jeg skal gå med dette, jeg vil trappe ned på medisinene.
I februar 2018
våknet jeg om morgenen, og noe var veldig galt.
Jeg hørte barna nede,
men lyden fra barna som lekte var gjennomtrengende.
Huden min brant. Brystet brant.
Jeg orket ikke mer. Jeg stormet ut av huset,
og jeg begynte å kjøre fort og veldig uberegnelig.
En stemme i hodet mitt sa: "Jeg må rømme."
Og jeg så en høyde på siden,
trolig 100 meter høy, med en klippe på siden.
Og jeg sa bare:
"Jeg skal klatre opp og hoppe."
Og da jeg gikk opp, så jeg for meg bilder av barna mine.
Og jeg falt på kne
og sa: "John, dette er ikke deg."
"Dette er ikke deg."
Og kona mi hørte meg kjøre inn og møtte meg ved døren.
Jeg så på henne og sa:
"Det må være Valiumen."
Og kona mi begynte å google "Valium og selvmord",
"Valium-abstinenser", "Xanor-abstinenser".
Dessverre var det pasientene selv og ikke legene
som først innså problemene ved benzodiazepiner,
inkludert avhengighet, toleranse og abstinenser.
Disse dataene kom fra 70-tallet og var beskrevet
av dr. Heather Ashton, en psykiater
som drev en benzonedtrappingsklinikk i Storbritannia.
Det har vært mangel på opplæring i klinisk farmakologi…
PSYKOFARMAKOLOG
…og i håndteringen av abstinenser.
Å lytte til pasienter har blitt en tapt kunst,
og leger har også blitt forført av ideen
om at medisiner er kuren mot psykiske lidelser.
Hun skrev Ashton-manualen, som du finner på nettet, et flott dokument.
Plutselig kom vi over Ashton-manualen.
Der sto alle symptomene jeg hadde rapportert om til alle legene,
det ene etter det andre.
Kona mi og jeg så på hverandre og tenkte:
"Hvordan i all verden?"
Vi dro til 32 ulike leger, og ingen klarte å se mønsteret
med at jeg reduserte benzodiazepinene og hadde abstinenser.
Noen pasienter har ingen problemer, og noen er sensitive
for selv den minste dosejustering, reduksjon.
Dette gjelder spesielt eldre. Når vi eldes, er hjernen vår mindre plastisk.
Så når folk kommer over 50,
og de har brukt benzodiazepiner i flere tiår… Veldig vanskelig å slutte.
For få er klar over farene.
For få leger er klar over farene.
Litt overraskende for meg nå.
Dette er nyttige verktøy. Jeg er veldig glad for å ha dem.
Jeg er takknemlig overfor dem som oppfant dem.
Problemet er at vi bruker dem altfor ofte,
og vi bruker dem altfor lenge.
Når man ser på alle de ulike risikofaktorene for avhengighet,
er en av de viktigste enkel tilgang til medisinen.
Vi lever i en tidsalder med overforeskriving og overforsyning,
noe som betyr større sjanse for å prøve det og bli avhengig.
Jeg har vært psykiater siden 90-tallet, og hvis noen kom til meg da
og sa de hadde symptomer på angst eller depresjon,
måtte jeg forklare: "Du er deprimert."
Eller: "Dette er panikkanfall."
Og jeg måtte bruke tid under første eller andre besøk
på å fjerne stigmaet ved at de måtte ta disse medisinene.
Helt siden 1997, da FDA bestemte
at legemiddelfirmaer kunne annonsere direkte til folk.
Du kan ikke bare gå ut av klinisk depresjon.
Ingen kan det, for det er en sykdom.
Kanskje du føler deg engstelig og ikke får sove.
Vi vet hvordan sosial angst kan føles. Den kjemiske ubalansen kan være årsaken.
Du kan få tilbake livet ditt.
Livet kan føles som livet igjen.
Jeg trenger ikke undervise eller fjerne stigma, holde hender,
for folk kommer til meg og sier: "Skal jeg ta Wellbutrin eller Effexor?"
Eller "Pilates-instruktøren min tar Paxil,
men tannlegen min sa at Zoloft er bedre, hva er forskjellen?"
Det var ikke noe vedlikehold. De sjekker ikke hvordan du har det.
"Hvordan har du det? Hva skjer der oppe?"
"Hva er din emosjonelle tilstand?" Det var forretningsmessig.
Medisin har blitt så industrialisert
at leger er som arbeidere på et samlebånd.
Og etter ham var alle psykiaterne mine veldig forretningsmessige.
Jeg fant folk som var sånn, for jeg tenkte:
"Jeg vil ikke snakke om følelsene mine."
Det er et enormt press på leger på å møte pasienter kjapt,
få dem inn og ut, foreskrive piller, for det er det tredjepartsbetalere godtgjør.
En lege sa: "Kan du fortelle meg om barndommen i Texas?"
Jeg sa: "Jeg vil ikke. La oss gå til medisindelen."
Vi spør pasienter: "Var de tilfreds med tjenesten?"
Leger vil ha høy vurdering,
for deres profesjonelle utvikling er knyttet til de undersøkelsene.
Så med alle de usynlige insentivene, vil leger skrive ut det pasientene vil ha.
Det andre problemet er at medisinene virker kortsiktig.
Jeg gikk til en terapeut da jeg var 13 i New Hampshire.
KOMIKER
Som, dagen da jeg…
Første dagen jeg dro dit, sa han… Og dette er i 1984 eller noe,
han sa: "Jeg skal skrive ut en resept til deg."
"Hver gang du er lei deg, tar du en av disse."
Det var Xanor.
Jeg vil være forsiktig. Jeg vil ikke demonisere alle benzodiazepiner.
Men jeg vet de skrives ut for mye, som opiater.
Begge er smertestillende. Den ene følelsesmessig, den andre fysisk.
Det er en stor Xanor-krise i så mange lokalsamfunn.
Vi er midt i en reseptmedisinepidemi.
Folk tror ofte det bare gjaldt opiater,
men det var ikke bare det.
Rapperen Lil Xan, en forkortelse for Xanor, er en av mer enn 50 artister
vi fant som refererer til Xanor i musikken sin.
Jeg tok sikkert…
RAPPER
…tolv to mg til 14 to mg per dag.
Jøss.
Det var ille.
Jeg hører stemmer i hodet mitt
De sier at jeg må slutte
Jeg fant Xanor i sengen min
Jeg tok den dritten og sovnet igjen…
Det tveeggede sverdet ved å anerkjenne smerte, eller angst,
hva det enn er, og ikke glamorisere det.
Det er et veldig skarpt tveegget sverd. Det er så lett å ikke balansere det.
Og vi gir ikke unge mange verktøy for det.
Bobby etterlignet fort idolene sine
og tok sin første pille i andre året på high school.
Jeg ble hekta etter den første pillen. Én telefon, én melding, så fikk jeg den.
Alle typer piller.
Sosiale medier, nå et viktig verktøy for å kjøpe disse pillene på nettet.
Potensielt er dette nå… Dette kan bli langeren din.
Ved å skrive inn noe, kan du enkelt få Xanor.
De pillene er overalt.
Jeg fant en konto, med 104 langere
som bruker Snapchat, som du kan kontakte ved å skrive inn navnet deres.
Så det er en narkolangerkatalog.
Nå har vi mange i ulovlige laboratorier,
som lager disse superkraftige benzovariantene.
Ny informasjon om et dødelig stoff.
Det er en liten, hvit pille designet for å se ut som angstmedisinen Xanor.
Men den er blandet med et ekstremt sterkt opiat kalt fentanyl.
Folk kan gå på nettet og kjøpe en pillepresse.
De kan kjøpe pillefargen.
Dette blir fentanylet med en tilsetning,
og når jeg snurrer på hjulet…
Så kommer tabletten opp.
Du kan ha to piller som du kjøpte fra langeren din,
og den ene har litt mer fentanyl enn den andre. Og den vil drepe deg.
Pillene som kommer fra Mexico nå er profesjonelt laget.
Du ser ikke forskjell. Fargen er perfekt, merkene er riktige,
og pillenes tekstur…
De ser ekte ut. Nifst.
Kjendis-TV-terapeuten Laura Berman har fortalt at hennes tenåringssønn døde
av en overdose på søndag. Du sa du tror det var fentanyl med noe.
Hadde han smerter som gjorde at han skulle ta disse legemidlene?
-Tror du han visste hva han tok? -Nei.
De siste ti årene har vi ofte sett
at de fleste overdoser ikke bare skjer med ett stoff.
Det er vanligvis en kombinasjon.
En benzodiazepin er ikke særlig farlig når den tas i store mengder alene,
men kombineres den med opiater
er det egentlig bedøvelse og veldig farlig.
Da får du dobbelt beroligende effekt.
Du kan få en hjertekrisesituasjon. Du kan dø. Du kan slutte å puste.
Han var bare 21.
Den populære YouTube-stjernen og fremadstormende rapperen
Lil Peep døde i går kveld.
Det er så mange dødsfall i nyhetene
som har med smertestillende eller benzo å gjøre.
De sliter med den perfekte stormen av smerte og angst.
Jeg så meg i speilet, og det var øyeblikket da du vet
at fortsetter jeg sånn, dør jeg snart. Så jeg sluttet, brått,
og jeg endte med å få noen anfall, og jeg endte på sykehuset.
Xan forteller at han ble rusfri etter flere forsøk.
Så jeg ville skape en bevegelse, Xanarchy,
som bare handler om anti-Xan-bruk, og det er det jeg prøver å fremme.
Vi må holde hverandre og oss selv ansvarlige…
RAPPER
…for glorifiseringen vår av ruskultur, fullstendig.
Ikke gi meg Xannie nå, eller noensinne…
Jeg likte ikke å vokse opp med folk jeg elsket som ble til folk de ikke var.
Det er rart å se på, og jeg vil ikke at folk skal dø.
Barn er kanarifuglene i kullgruven nå. De er tegn på at ting ikke går bra i verden.
Klinikken min har blitt ca. 50 % en "avreseptklinikk",
noe som betyr at flere pasienter kommer
eller henvises til meg for hjelp med å slutte med opiater eller benzodiazepiner.
Det er forvirrende for pasientene også, for de som er avhengige av medisinene
og tar dem over lang tid, de kan ikke se for seg et liv uten.
Det er kanskje ikke engang at de ikke har angst eller har det bra,
men de fungerer ikke uten medisinene.
Tanken på det skremmer dem.
Og det er abstinenssymptomene.
Slik er toleransen og abstinensene.
Det er bra at jeg tok kjemi på college.
Dette er ikke noe en lege vil lære deg å gjøre.
Det kalles en væskemikronedtrapper.
Den lar deg redusere dosen din
med en liten brøkdel hver dag.
Hvis det går for fort,
kan du gå inn i en forferdelig tilstand.
Disse kjemikaliene er så kraftige,
selv å trappe ned sakte slik tar årevis.
JERNBANEKRYSNING
Så fra midtlinjen til toppen av skinnen?
-Fem fot én. -Fem én.
-Si fra når du er klar for første. -Greit, begynn.
Her borte ser vi på to fot seks.
To seks.
Jeg jobber for delstaten Michigan, og programmet er for å bli sivilingeniør.
Jeg har hatt jobben i tre år nå, det er en jobb for store jenter.
Jeg fikk den da jeg fylte 18.
Og det var fint å ha folk som stolte på meg for visse ting.
Stressende, utvilsomt,
men riktig mengde stress for å få det gjort.
Ikke så mye at jeg ble overveldet.
De fleste som er veldig mot Xanor får det fra rekreasjonsbruken.
Når folk som meg ser folk bruke det på feil måte, tenker jeg:
"Om du bare visste hva det kan gjøre for de som trenger det."
Jeg tar ett milligram daglig,
og det var startdosen min, og det har vært dosen min hele tiden.
Det kan være avhengighetsskapende. Ikke i mitt tilfelle,
men psykologisk, ja.
"Hvis jeg ikke har det, hva gjør jeg?"
Det er lett å bli 100 % avhengig av et medikament,
og jeg…
Selv om det er et nyttig medikament, er det en nifs tanke.
Hva om du går tom? Eller om noen tar det?
Eller hva om du glemmer det? Hva gjør du?
Og den tanken skremmer meg.
Medisinering kan være kjempeviktig for folk, og jeg vil ikke bagatellisere
viktigheten dens i folks håndtering av overveldende angst.
Det tar oss tilbake til en grunnlinje, til å være mer oss selv,
men når du slutter, hvis du ikke har annen behandling,
går angsten opp igjen.
Da mamma ble syk, fant vi ut at det var fremskreden tykktarmkreft.
Vi løp til flyplassen.
Vi bodde nærmest i Boston, jeg, pappa og søsteren min.
Hver gang jeg dro bort, tenkte jeg: "Er det over nå?" Og de tankene fortsatte,
og det var da jeg fikk mitt første panikkanfall.
Det var fordi jeg måtte ned for å jobbe.
Og jeg skulle ha en presentasjon, men fikk et sammenbrudd
i firmaets toalett, jeg hyperventilerte og trodde jeg hadde et hjerteattakk.
Jeg tenkte: "Dette er… Herregud."
Typen du ikke klarer å få deg ut av.
Før mamma døde, skrev hun et brev.
Hun skrev til alle, broren min, søsteren meg, meg og faren min.
Og i brevet mitt sa hun: "Beklager at jeg satte deg i en bås,
beklager at jeg fikk deg til å føle at du måtte være noe
du aldri ville være." Og da jeg leste det…
Jeg brøt sammen. Jeg tenkte bare "ja", og det var det som gjorde meg så anspent
og engstelig så lenge, for du forventes å være på en viss måte. For meg var det:
"Du forventes ikke å være så overdådig som du vil være."
"Du er farget. Hvorfor snakker du sånn? Du forventes å snakke sånn."
Moren min døde i august, og det var da…
alt kom opp til overflaten.
Det er bare en følelse av
"jeg har meg selv, og jeg må finne ut av dette".
Det var da jeg sa: "Jeg trenger terapi."
Om du vet at det er ting som gjør deg engstelig og ikke går bort,
blir det viktig å huske det grunnleggende.
Først og fremst, pust.
Få nok timer med søvn.
Jeg oppfordrer folk til å sove mye.
Det er trening.
Og gå ut så mye som mulig.
Få trening og sol. Gjøre ting som yoga eller meditasjon.
Meditasjon har hjulpet meg.
Vi vet at det å skape en biologisk avslapningstilstand
faktisk forstyrrer en engstelig opplevelse.
Så du kan ikke være avslappet og engstelig samtidig.
Det er andre medisiner som ikke er vanedannende på samme vis.
De selektive serotoninreopptakshemmerne kurerer ikke angst for øyeblikket,
men de senker angstkvotienten, slik at panikkanfall er mindre sannsynlig.
Jeg er psykiater i New York City,
og jeg skriver selvsagt ut resepter på medisiner mot depresjon og angst.
Men jeg vil også snakke om cannabisbaserte medisiner,
for det kan være til stor hjelp mot angst.
Du er ikke hemningsløs. Du er ikke tåkete.
Du holder hodet kaldt, men du kan takle stress litt bedre.
Vi vet mye om behandlingen av lidelsene,
og de mest vellykkede behandlingene pleier å være kognitiv terapi.
Så teknikkene fokuserer gjerne på disse systematiske vanene i tenking,
oppførsel, valgene vi tar.
Og de skaper også et nytt tankesett rundt hvordan vi tenker på plagene våre.
Å ha det ekstra laget, den lille stemmen
som terapien skaper for deg, som sier "det er greit".
"Du føler følelsene dine nå. Det er greit å føle."
"Følelser er ikke fakta. Tanker er ikke fakta."
Alt du trenger å gjøre er å fortsette i dag, så kommer i morgen,
og til slutt blir det nok morgendager
til at du ikke føler dette lenger." Og det er nok til å fortsette.
For til slutt, når du opplever
de vanskelige stundene, må man bare fortsette.
Det har blitt så tydelig under pandemien,
men sosial kontakt er en av de mest kraftfulle måtene
å avbryte angst på.
Ensomhet er en av de største skadene, både for psykisk og fysisk helse.
Jeg opplevde en skilsmisse i år,
og mellom avsløringene som endte ekteskapet mitt
og å måtte begynne livet mitt på nytt,
endte jeg nok en gang i en depresjon-angst-syklus.
Jeg hadde ikke sagt til mamma eller vennene mine hva som skjedde i ekteskapet.
Jeg prøvde bare å fokusere på meditasjon og dagbokskriving, terapi,
jeg gjør alt jeg kan gjøre for å takle dette,
når jeg virkelig trengte støtte fra kvinnene i livet mitt,
som elsket meg nok til å hjelpe meg gjennom det.
Samme hvordan vi kan finne autentisk kontakt med andre,
glem alt det andre jeg sa, det er trolig det beste vi kan gjøre.
Men sannheten er at det er normale reaksjoner på unormale omgivelser,
som du ikke trenger å si er en sykdom.
På noen måter,
i stedet for å fikse verdenen vår og problemene i den,
bruker vi psykoaktive stoff for å få folk til å akseptere
den ødelagte verdenen vi tilbyr dem.
"Den store resignasjonen" kaller eksperter trenden med arbeidere som sier opp
eller skifter karriere.
Flere amerikanere pensjonerer seg.
Presset på å forkorte arbeidsuken fra fem dager til fire
er på fremmarsj i hele verden.
Pandemien har åpenbart endret
hvordan amerikanerne vil jobbe og arbeidet de er villige til å gjøre.
Vi bygger en bevegelse for å håndtere psykisk helse i USA.
Vi vil bygge et samfunn der ingen trenger å føle seg isolert
og skamfull på grunn av det de sliter med.
Vi vil bygge en verden der alle som trenger hjelp, kan få den.
Vi vil ikke kun reagere på psykisk sykdom. Vi vil være proaktive med mental velvære.
Nye generasjoner av atleter,
inkludert Simone Biles og Naomi Osaka, snakker om psykisk helse.
Vi går gjennom våre egne ting, det er tungt.
Du innser ikke hvor mange du hjelper, selv om du har det vanskelig.
Psykisk helse har alt å gjøre
med alt vi lever og puster
og innser i livene våre,
enten vi er i gunstige eller ugunstige omgivelser.
Psykisk helse er alt.
Herregud. Utrolig. Sitt i ro. Han sier:
"Takk for at du gir folk som meg et trygt rom."
Han er så søt.
Det begynte med et Instagram-innlegg som sa: "Gratis terapi for svarte menn."
Jeg trodde det ble vanskelig å få svarte menn i terapi,
for sånn fremstiller media det,
og det var ikke tilfelle. Vi begynte faktisk baklengs,
for når vi legger ut gratis terapi for svarte menn,
hadde vi i løpet av to dager fått 50 menn som skrev:
"Jeg vil ha gratis terapi." Og vi sa "vent litt, vi tenkte ikke gjennom dette".
Vi gir dem åtte gratis timer.
Nå fortsetter 75 % av dem med terapien, etter at den ikke lenger er gratis.
Og det er som om vi gir dem vannglasset, og det vannglasset bør lære dem:
"Pokker, jeg visste ikke at jeg var så tørst."
Og nå, når vi tar bort vannet,
er det sånn: "Men vet du hva?" Ja, det kan være neste skjorte.
Noe jeg har snakket med pasientene mine om er tanken på flyt.
At du kan miste deg selv når du gjør noe,
og det kan være hva som helst. Men samme hva du gjør,
har du satt deg selv i det du gjør, og du mister deg i det du gjør,
og det er noe annet som er større enn deg.
For tolv år siden dro vi til denne hestegården,
og de jobbet med reddede hester.
Jeg tror det er opp til 60 reddede hester,
der de fleste har vært i en eller annen form for dårlig situasjon.
Så fant vi ut at de så etter frivillige.
Jeg tenkte: "Ok, midt i en pandemi,
når treningsstudioene er stengt og vi ikke kan gå ut for å spise,
og vi ikke kan gjøre noe… Vi kan ikke omgås.
Kanskje dette frivillige friluftsarbeidet kan være bra."
De frivillige kommer ut og rydder paddockene,
de steller hestene og tar dem med på tur.
Å være ute, gjøre fysisk arbeid for en god sak,
å få bånd til dyr igjen, alt ved det har fått meg
ut av huset, ut av meg selv, for å jobbe hardt og få frisk luft.
Å ha en dårlig dag og klemme en hest er virkelig fantastisk.
Jeg trenger mer stimulans utenfor meg selv å fokusere på,
så jeg begynte å arrangere blomster.
Det er noe så fredelig ved den prosessen for meg,
fra å gå og ordne i blomstene,
til å se på blomstene og fargene, det er veldig følbart.
Og jeg innser at jeg trenger de følbare tingene
for å holde ut og roe meg ned.
Så mye av min angst er forankret i å føle
at du ikke vil oppnå noe,
eller at det du gjør er feil.
Det som gir meg fred er der jeg tenker: "Jeg gjør dette for meg selv."
Så det er ingen som skal se på det, dømme det, kritisere det.
Forventninger.
De gir en så stor byrde,
og når du kan slippe dem litt, gir det en befriende følelse.
Det ser ikke bra ut. Ja, det er bare prøving og feiling.
Angst er helhetlig, og den sier deg at sinnet og kroppen din er ett.
Det er innsikten angsten gir oss, at kroppen og sinnet tjener hverandre,
de er gjensidige.
Problemet med at du tar Xanor hver gang du er engstelig,
er at du ikke bygger opp den psykiske kallusen
du trenger for å tåle mer angst.
For hvis du undertrykker den angstfølelsen,
går du glipp av muligheten til å lære å takle den på egen hånd.
Det er en mulighetskostnad ved benzo.
Jeg tar vel dem etter behov.
Sikkert et par ganger i måneden.
Nå er det nok mer "jeg vet jeg har dem hvis jeg trenger dem".
Hvis dietten, treningen, det frivillige arbeidet, ressursene mine svikter,
eller hvis jeg mister kontrollen over livet, da har jeg et annet verktøy.
For meg ordnet Xanor aldri opp i den langvarige angsten
som alltid er der. Første gang jeg prøvde Rivotril var det en annen følelse.
Det er en jevnere type angstlindring,
sammenlignet med Xanor, som er et slag i ansiktet. Det skjer fort.
Det er derfor folk ikke fester på Rivotril, det er ikke et festdop.
Jeg tar fremdeles Lexapro, som er et SSRI-antidepressivt middel,
en moderat dose av det.
Og så har jeg kuttet ned på benzoer, til punktet hvor jeg prøver å ikke ta dem.
Hvis du ikke konfronterer angsten din, hvis du gjør det indirekte
gjennom en Xanor du tok, da konfronterer du den ikke.
Den eneste veien ut er gjennom det.
Det som får deg på den andre siden av angsten
er å gå gjennom det, oppleve det, forstå det
og slutte fred med det.
På den andre siden
er det noe veldig stigmatiserende og skamfullt ved at noen sier:
"Ta deg sammen, bare gjør det." Når du ikke kan det.
Du ville ikke sagt til noen med diabetes: "Få bukspyttkjertelen til å funke bedre."
Du vet, Xanor er åpenbart
et av legemidlene som får folk til å heve øyenbrynene litt.
Og en del av meg misliker virkelig det faktum
at jeg trenger noe annet enn meg selv som hjelp.
Og jeg tror den sta delen av meg ikke vil ta det
over veldig lang tid.
Jeg vil gjerne finne ut hvordan man gjør det uten Xanor,
men inntil videre…
har det gjort jobben sin, og jeg er takknemlig for det.
Det lumske med benzoer er hvor bra de fungerer.
Samfunnet er kanskje ikke så barmhjertig med folk med angst eller depresjon,
men alle har det i seg.
Og når folk blir eksponert for benzo for første gang,
får det det til å forsvinne. Og så får det dem til å tenke:
"Jeg må ikke føle dette hele tiden, så jeg burde ikke det,
og nå vil jeg ha flere benzodiazepiner." Jeg tror de brytes ned,
motstandsdyktigheten vi må stole på i løpet av livet
for å håndtere uro, angst, vanskelige situasjoner,
og bare det smertefulle ved å være menneske.
Motstandsdyktighet er nøkkelen til alt,
ikke bare angst, men psykisk helse generelt,
å overleve i verden, tolerere den eksistensielle virkeligheten.
Enten det er å leve gjennom Covid eller vår egen dødelighet,
eller at jeg har en angstlidelse.
Aksept er nøkkelen. Og jo nærmere du kommer det,
jo nærmere vil du være psykisk helse og tilfredshet.
Når jeg ser tilbake, vet jeg ikke om jeg hadde angst
som var så forskjellig fra det gjennomsnittspersonen opplever.
I overgangen fra high school til college
følte jeg meg litt fortapt.
Noe av det første jeg gjorde var å oppsøke studenthelsetjenesten.
Jeg husker klart at jeg hadde en resept i hånden
og tenkte: "Jeg er voksen nå."
"Studenthelsetjenesten anbefaler at jeg tar dette",
og det gjorde jeg.
Ja, livet er vanskelig, på en eller annen måte har vi glemt det,
og hvis vi ikke er lykkelige, er noe galt, og vi må endre det eller ta en pille.
Jobben vår er ikke å fjerne all smerten og lidelsen til pasientene,
men å gjøre den lidelsen tålelig, så de fortsatt kan finne et liv verdt å leve.
Det er et fenomen i abstinenser kalt vinduer.
Dette er når symptomene dine smelter bort.
Og jeg var på lekeplassen med sønnen min,
og helt uventet stilnet ringingen i ørene mine,
trykket i hodet mitt forsvant.
Og jeg fikk denne utrolige følelsen av ro.
Det var noe jeg aldri hadde opplevd i mitt voksne liv.
Og jeg har tatt benzodiazepiner i hele mitt voksne liv.
Så hvis det er sånn livet er etter benzoer,
da kan jeg ikke vente.
Kom igjen.
Ja! Forsiktig. Ja.
-Ja! -Bra jobbet.
-Ja! -Det var rått.
Jeg jobbet hardt for å endre mange aspekter av livet mitt,
så jeg ikke opplevde angst så intenst.
Å lære å takle verden er en reise.
Du tar ikke bare en pille, så går det bra.
Det er noe du lærer over tid,
og det vanskelige arbeidet er det som gjør at jeg kan komme hit og være søt,
som om jeg takler alt.
Noen ganger må jeg dra tilbake
og jobbe igjen, og det er greit. Ja.
Tekst: Knut Normann