Downloaded from YTS.MX
‎UN DOCUMENTAR NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎DE CE SIMT ANXIETATE TOT TIMPUL?
‎ALȚII MAI ÎNTREABĂ: ‎POT LUA CEVA PENTRU ANXIETATE?
‎SCAPĂ DE CAPCANA ANXIETĂȚII ‎CUM TEHNOLOGIA DĂ ANXIETATE
‎SCAPĂ DE CAPCANA ANXIETĂȚII
‎MILENIALII, CEA MAI ANXIOASĂ GENERAȚIE
‎CUM TEHNOLOGIA DĂ ANXIETATE
‎TELEFONUL TE FACE ANXIOS SAU DEPRIMAT?
‎JOSEPH FRASCINA ‎CE MAI FACI? TE MAI…
‎PROGRAMARE DENTIST ‎AZI LA 13:00
‎MEMENTO ‎HRĂNEȘTE MÂȚA
‎ALEGERI PREZIDENȚIALE
‎JOE NOWACKI ‎SIGUR ȚI-AI PORNIT NOTIFICĂRILE?
‎ÎNTÂLNIRE ELLIOT MANDER ‎AZI LA 15:00
‎Cum țineți stresul sub control?
‎Avem o pastilă ‎care rezolvă problema în cinci minute.
‎Ce anume face? Cum vă veți simți?
‎Liniștește milioane de oameni.
‎Am mereu Xanax la mine. ‎Îl am chiar acum în geantă.
‎Știam că am un as în mânecă. ‎Am găsit un sistem ce funcționează.
‎E cel mai rapid, când cineva spune:
‎„Sunt stresat. Nu dorm bine.”
‎„Ia pastila asta! Te ajută să dormi. ‎Te va calma. La revedere!”
‎Xanaxul a explodat.
‎Rețetele s-au înmulțit masiv ‎în ultimele două decenii.
‎Cam unul din opt ‎adulți americani le folosesc.
‎Înseamnă o grămadă de rețete.
‎Sincer, a cam fost mereu prezent.
‎Poți oricând întreba un prieten: ‎„Ai Xanax sau știi pe cineva care are?”
‎Suntem noi mai anxioși, ca națiune? ‎Suntem mai conștienți?
‎Sau sunt mai multe pastile disponibile?
‎Anxietatea e un semnal de alarmă. ‎Ceva e foarte în neregulă acum.
‎Creierele și trupurile noastre ‎percep că nu ne oprim niciodată.
‎Practic, lucrăm tot timpul.
‎Idealul meu ar fi cam jumătate de Xanax.
‎E nivelul de relaxare ‎la care cred că operează toată lumea.
‎Stați așa! E ora de Xanax.
‎O pastilă e o soluție foarte simplă
‎și am creat o întreagă infrastructură ‎ca s-o promovăm.
‎Dar medicii avertizează ‎că sunt mai periculoase decât se credea.
‎Prima dată când l-am luat,
‎mi-am spus: „Înțeleg de ce lumea ‎devine dependentă de el.
‎E clar că trebuie să fiu atentă cu el!”
‎Știind ce știu acum,
‎n-aș mai fi luat niciodată prima rețetă.
‎Niciodată.
‎Când mergi la doctor, ‎te aștepți să fii ajutat.
‎Dar nu știi că, ‎dacă te speriau problemele tale,
‎stai să ne vezi soluțiile!
‎Suntem blocați în aceeași poveste: ‎reparăm ceva stricat,
‎în loc să ne educăm ‎rezistența la acel lucru.
‎Unul dintre lucrurile specifice ‎vieții moderne
‎e cât de mult ne trăim viețile ‎doar în minte.
‎Viețile noastre se desfășoară, ‎în mare parte,
‎în acest spațiu dintre urechi.
‎Nu mai fugim de tigri. ‎Asta ar fi mult mai simplu.
‎Și, acum 2.000 de ani, ‎care era principalul mod de transport?
‎Frica. Mârâia un animal ‎și te mușca de picior.
‎Ai fi fugit ca din pușcă.
‎- Deci frica te… ‎- Te ținea în mișcare.
‎- Înțeleg. ‎- Te mișcai.
‎Când suntem anxioși, ‎în corp se întâmplă ceva similar
‎cu efectul fricii.
‎Cam toate creierele umane, ‎ale primatelor și mamiferelor
‎și chiar ale reptilelor ‎au un centru al fricii, numit amigdală.
‎Oamenii au două. Sunt simetrice,
‎cam în mijloc și au formă de migdale.
‎Amigdala se activează ‎dacă ai motive de îngrijorare sau teamă.
‎E reacția „luptă sau fugi”.
‎Este sistemul nervos simpatic ‎care ne pregătește de acțiune.
‎Sângele se pune în mișcare, ‎inima se zbate,
‎mușchii se activează.
‎Anxietatea e, de fapt, o formă de energie.
‎Energia, dacă e canalizată corect, ‎poate fi un lucru pozitiv.
‎Ne dă energie să reușim, să obținem.
‎Devenim mai deștepți, concentrați, ‎motivați, ambițioși, mai plini de speranță
‎dacă avem cantitatea bună de anxietate ‎pe care o putem accepta și folosi.
‎În privința tulburărilor de anxietate,
‎cred că sunt oameni care au tendința
‎de a avea un val de adrenalină
‎și asta îi paralizează.
‎Îi paralizează fie cognitiv, ‎fie fizic, fie pe ambele planuri.
‎Când am un atac de anxietate,
‎încep prin a simți căldură și presiune.
‎Parcă aerul devine dens și mă apasă,
‎ca o pătură foarte încinsă și grea.
‎Inima îmi bate tare și repede.
‎Respirația era tot mai rapidă
‎și simțeam că mă strânge ceva ‎în jurul pieptului.
‎Simt că trebuie să respir mai sacadat
‎ca să-mi ajungă oxigenul ‎să supraviețuiesc.
‎Și nu puteam să-mi trag sufletul.
‎Ți se dilată pupilele. ‎Începi să transpiri.
‎Sângele fuge de la stomac spre membre.
‎Iar eu îmi zic: „Doamne, mă doare burta!
‎Ce se va întâmpla? O să mi se facă rău?”
‎Mi se blochează mușchii ‎și țin totul încordat.
‎Rațional, îți spui: „E ridicol.
‎Nu e nimic acolo.” ‎Dar nu-ți mai poți folosi logica.
‎Se petrec o mulțime de schimbări, ‎măsurabile până la nivel molecular.
‎Acesta e nivelul fizic.
‎Urmează nivelul psihologic. ‎Ce simți? Teroare.
‎O temere.
‎Frică. Și apoi luam un Xanax
‎și, după trei-patru minute,
‎reveneam la normal.
‎Iar eu simțeam cum își face efectul brusc.
‎De asta mi se părea un elixir magic.
‎În primul rând, ‎mi-a oferit relaxarea fizică
‎ca să-mi pot liniști mușchii,
‎să-mi descleștez mâinile, ‎să-mi încetinesc respirația.
‎Și m-a scăpat de acea presiune imensă
‎în timp ce încercam ‎să-mi recapăt echilibrul.
‎Nu mai simțisem niciodată așa ceva.
‎Îți dă capacitatea de a te detașa.
‎Te detașezi de tot stresul ‎și de îngrijorările zilei.
‎Dispare toată greutatea pe care o simțeai.
‎Nu știu dacă ați încercat vreodată Xanax, ‎dar e fantastic.
‎Aplauze cuminți pentru Xanax.
‎Nu prea auzi „ura”, ci, mai degrabă, „da”.
‎Benzodiazepinele.
‎E o clasă de medicamente. ‎Ce nume sunt cunoscute?
‎Valium. Xanax.
‎Klonopin. Ativan. ‎Printre primele a fost și Librium.
‎Farmacologic, mecanismul e același.
‎Benzodiazepinele sporesc în creier ‎neurotransmițătorul numit GABA.
‎Se poate considera un depresiv.
‎Adică încetinește comunicarea ‎de la o celulă neuronală la alta.
‎Deci calmează creierul.
‎Vă zice… Știți?
‎Calmează toate acele reflexe ‎de luptă-sau-fugi.
‎Încetinește respirația, ritmul cardiac.
‎Deprimă toate acele activări.
‎Drept rezultat,
‎când ne calmăm biologic, ‎ne simțim mai calmi și emoțional.
‎Putea gândi clar. ‎Gândurile mi se desfășurau lin.
‎M-am simțit ca o versiune mai bună a mea.
‎Într-un fel, cred că și eram.
‎Din clasa a doua, am știut ‎că eram un copil nevricos.
‎Știam că am un stomac sensibil ‎și nu-mi plăcea asta.
‎Destul de devreme, ‎mi-a apărut o fobie acută
‎de vomitat, pe care o avea și mama.
‎E o fobie ciudată, dar acum știm ‎că nu e atât de neobișnuită.
‎De când aveam șase ani, ‎am trăit cu o frică imensă de asta.
‎De aici, au apărut fobiile de microbi, ‎mâncare și toxiinfecții alimentare.
‎Durata timpului pe care îl petrec ‎evaluând mediul înconjurător
‎în privința acelui tip de amenințare ‎e nebunesc de mare.
‎Pe măsură ce am crescut, ‎am început să am atacuri de panică.
‎Bună și bun venit la bord!
‎Zborul încă îmi provoacă ‎o anxietate fizică copleșitoare.
‎Găsiți ieșirea cea mai apropiată de dv.!
‎Dacă am de vorbit în public, ‎anxietate fizică copleșitoare.
‎Pe parcursul carierei mele ‎ca jurnalist, autor și editor,
‎a trebuit să continui să zbor ‎și să vorbesc în public
‎la vârstele de 30-40 de ani.
‎Am scris două cărți ‎pentru care am avut de vorbit în public
‎și, prin asta, am cam învățat ‎cum să-mi titrez dozajul.
‎Încă eram anxios,
‎dar nu eram ca Cindy Brady ‎în acel episod din ‎The Brady Bunch.
‎Când se aprinde lumina roșie, ‎vom fi în direct, în sufrageriile tuturor.
‎Când se aprinde luminița roșie ‎și ea îngheață.
‎Apoi, în 2014, am publicat ‎cartea ‎Epoca anxietății mele…
‎EPOCA ANXIETĂȚII MELE
‎…în care vorbesc despre problemele mele ‎cu anxietatea. M-am gândit că mă ajută
‎și că ar fi cel mai bun final al cărții, ‎acea descoperire.
‎Unu: m-aș fi vindecat, principala chestie.
‎Doi: poate ar fi fost ‎un bestseller și mai mare
‎prin „iată cum se face”. ‎Însă este „încă am anxietate”.
‎Nu e un final la fel de satisfăcător ‎sau de util.
‎Imaginați-vă că toate activitățile zilnice ‎vă sunt știrbite de frici și anxietate!
‎Scott Stossel s-a luptat ‎toată viața cu asta.
‎Autorul, Scott Stossel, e editor ‎la ‎The Atlantic ‎și absolvent de Harvard.
‎E căsătorit și are doi copii.
‎Pe termen scurt, a avut efectul paradoxal
‎de a-mi spori anxietatea.
‎Mi-a crescut consumul de benzodiazepine.
‎Cum tratați acest tip de anxietate, ‎tu și alte 40.000.000 de oameni?
‎Am încercat multe lucruri.
‎Iau medicamente. E genul de lucru ‎pe care l-am ascuns, de rușine.
‎Iau antidepresive, benzodiazepine, adică…
‎- Precum Xanax? ‎- Xanax, un medicament anxiolitic…
‎Ai adus destule pentru toată clasa?
‎Am câteva. Vrei să le împart?
‎Când scriam cartea, ‎încercam să înțeleg, printre altele:
‎„Sursa anxietății ‎este o caracteristică genetică?
‎E vreo rană psihologică ‎de când eram mic copil?”
‎O mare parte a temperamentului de bază,
‎a felului în care reacționezi la lume, ‎e ceva cu care te naști.
‎S-au făcut tot felul de studii pe gemeni.
‎Și au demonstrat că efectul e profund.
‎În ciuda acestui efect, ‎explicația nu e completă.
‎Dacă ar fi așa, gemenii identici
‎ar avea mereu același nivel de anxietate
‎și nu este deloc așa.
‎Experiențele de viață au un impact enorm.
‎Împingere hip-hop rapidă. ‎Vreau să văd picioarele împingând.
‎Primele mele experiențe de anxietate ‎au fost în cadrul anilor de școală.
‎Am fost intimidată de bătăuși ‎în mai toți anii.
‎În toată școala mea primară ‎erau trei persoane de culoare.
‎Eu eram mereu singura de culoare din clasă
‎și se intimida mult pe baza rasei.
‎Îmi era frică de pauze, fiindcă atunci ‎se întâmplau cele mai rele lucruri.
‎Am crescut în sudul Floridei ‎și provin dintr-un mediu umil.
‎Părinții mei nu aveau multe.
‎M-am înrolat imediat după liceu,
‎fiindcă voiam să merg la colegiu
‎și trebuia să mi-l plătesc singură.
‎Am petrecut vreo 15 luni în Irak.
‎Am mare noroc să pot spune ‎că nu s-a întâmplat mare lucru pe front.
‎Pe de altă parte, ‎am trecut prin abuzuri sexuale
‎când eram în armată, ‎iar asta a fost singura cauză
‎a multor probleme ‎pe care le-am avut după aceea.
‎Inspiră adânc! Simți tensiunea?
‎Șaptezeci și cinci?
‎Pe aproape!
‎După ce m-am întors,
‎m-am mutat la New York ‎pentru a merge la colegiu.
‎Voiam să studiez moda.
‎M-am simțit foarte îndepărtată de colegi,
‎fiindcă eram mai în vârstă
‎și trecusem prin lucruri ‎pe care ei nu le cunoșteau.
‎Nu simțeam deloc o legătură cu ei.
‎Pentru mine, a sta în acea sală de clasă ‎era cel mai important lucru al zilei,
‎fiindcă pariasem pe viața mea ‎ca să am șansa să ajung acolo.
‎În plus, creierul meu ‎mă cam forța să încep a înfrunta
‎ce mi se întâmplase ‎când fusesem în armată.
‎Toate astea se adunaseră simultan.
‎Atunci mi s-au prescris medicamentele,
‎care m-au ajutat foarte mult ‎în acel moment de criză,
‎când mă agățam cu disperare de viață.
‎Aseară, înainte de culcare, mă gândeam: ‎„Ce-mi trebuie să mă calmez?”
‎Am nevoie de certitudine.
‎Mereu atacă acest mediu.
‎Trebuie să știu. Trebuie să aflu viitorul. ‎„Va fi totul bine?”
‎Nu, am nevoie să vorbesc ‎cu un doctor sau cu un spiritist.
‎Trebuie să știu.
‎În a doua săptămâna a pandemiei, ‎mi-am pierdut slujba.
‎Îmi amintesc că mă gândeam: ‎„Ce mă fac cu chiria?
‎Ce mă fac cu facturile? ‎Ce se va întâmpla?”
‎Am aranjat să locuiesc cu iubitul meu.
‎Apoi, am aflat că el mă înșela,
‎așa că a trebuit să mă mut la mama.
‎A trebuit să stau acasă.
‎Nu aveam de lucru.
‎Nu aveam mașină.
‎Părinții mei lucrau, iar eu eram singură.
‎Și a trebuit să-mi ascund ‎această durere imensă,
‎mai ales fiindcă nu voiam ‎să-mi rănesc părinții.
‎Erau răniți și supărați.
‎Atunci mi-am dat seama: ‎„Asta e anxietate.”
‎Îmi amintesc că îmi doream ‎să nu mai vină noaptea.
‎În fiecare noapte.
‎Un prieten avea Xanax și i-am zis:
‎„Trebuie să mă anesteziez ‎ca să pot dormi.”
‎Mi-am întrebat fosta terapeută
‎și m-a surprins când mi-a spus ‎că depinde de mine.
‎Zic: „Ce dracu'?”
‎Credeam că o să mă liniștească:
‎„Nu ai încă anxietatea la nivel de Xanax.”
‎Dar ea a zis:
‎„Dacă vrei, putem explora opțiunea asta.”
‎Mi-am dat seama ‎că totul chiar depindea de mine.
‎Ca atunci când spargi geamul ‎în caz de urgență,
‎dar trebuie să-ți alegi cu grijă urgența.
‎Rețetele pentru benzodiazepine ‎s-au tot înmulțit
‎în ultimii 20-30 de ani.
‎Ca număr al celor ‎care se chinuie cu anxietatea…
‎O treime dintre noi, pe parcursul vieții.
‎Și mă refer la o anxietate ‎suficient de debilitantă
‎încât să poți primi diagnosticul ‎de tulburare de anxietate. E un pas mare.
‎Cred că tu ai un atac de panică.
‎Nu, ele nu există. ‎E doar spălarea imaginii vedetelor.
‎Crede-mă, am cunoscut destule vedete!
‎Nu, chiar e o problemă reală.
‎Cred că ni se servește mitul ‎cum că toți ceilalți se descurcă.
‎„Doar eu nu reușesc. Doar eu am probleme.”
‎Toți ceilalți se descurcă perfect.
‎DOAR VIBRAȚII BUNE
‎Ce am eu, de nu pot face la fel?
‎E un cerc vicios ‎care te copleșește uneori.
‎O parte din acea ecuație ‎o constituie așteptările.
‎Există așteptarea că poți crea ceva.
‎Apoi s-o organizezi pe ‎social media ‎și să ai milioane de urmăritori.
‎Rețelele de socializare dau anxietate. ‎Nu putem evita asta.
‎Compari experiența ta internă reală
‎cu experiența lor externă, ‎aleasă și înfrumusețată.
‎Mereu ieși pe minus.
‎Există multe probleme sociale noi-nouțe.
‎Nu aveți granițe între serviciu și acasă.
‎Norma a devenit iPhone, ‎în loc de contact vizual.
‎Dacă trăim în minți, în telefoane
‎și pe laptopuri, nu mai trăim ‎în propriile trupuri.
‎Suntem altundeva.
‎Adolescenții nu mai stau cu prietenii.
‎Ne separăm de trupurile noastre ‎și unii de alții.
‎Ne separăm de natură.
‎Toți ne uităm pe telefoane ‎și suntem singuri.
‎- Și, brusc, ziua se termină. ‎- Așa e, în mare parte.
‎Poate pastilele psihotrope ‎sunt un mod de a ne adapta la o lume
‎pentru care nu am fost construiți.
‎EXPLOZIE URIAȘĂ ÎN BEIRUT
‎Ne stimulează constant ‎tot felul de întâmplări atroce
‎de peste tot din lume.
‎Să fie începutul ‎celui de-al treilea război mondial?
‎Când eram mic, știrile se difuzau ‎doar de vreo trei ori pe zi.
‎Arme nucleare…
‎Acum, știrile se difuzează ‎fără întrerupere.
‎E un zumzet de fundal ‎la care nu te gândești, dar e mereu acolo.
‎„Anxietate ecologică”.
‎Epidemia de singurătate.
‎Tulburarea de stres electoral.
‎Mulți americani spun ‎că simt anxietatea și stresul.
‎Îmi iau un Xanax din dormitor.
‎Îmi iei și mie șase?
‎- O să aduc toată sticla. ‎- Bine.
‎Nu ne era prea bine ‎nici înainte de COVID-19.
‎Anxietatea deja depășise depresia ‎în topul diagnosticelor curente.
‎Evident, pandemia a înrăutățit situația.
‎O criză de nervi dintr-o serie întreagă.
‎Îngrijirea copiilor este ‎printre principalele surse de stres.
‎Singura mea soluție era ‎să mă bag într-un dulap,
‎să mă pun în genunchi,
‎să plâng și să mă rog. ‎„Ajută-mă să trec peste asta!”
‎Un grup de mame a găsit un mod neobișnuit
‎de a diminua stresul și presiunea.
‎Terapia cu țipete primordiale.
‎Oamenilor de știință nu le vine să creadă…
‎E un cumul perfect de factori care ne fac
‎să fim mai anxioși în prezent ‎decât am fost vreodată.
‎VIEȚILE DE CULOARE CONTEAZĂ
‎17 ÎMPUȘCAȚI FATAL LA LICEU
‎„DE NESUPRAVIEȚUIT”
‎DIFICULTĂȚI TEHNICE ‎VĂ RUGĂM SĂ AȘTEPTAȚI
‎Dacă v-ați putea întoarce în trecut ‎cu o mașină a timpului, vin și eu.
‎Americanii obișnuiau să bea. Și încă cum!
‎Fie că își găsesc alinarea ‎într-o sticlă de alcool
‎sau o sticluță de medicamente,
‎oamenii își fac singuri terapie, ‎își prescriu propriile medicamente.
‎Echipamentul uman pentru ce numim azi ‎anxietate e la fel, probabil,
‎de zeci de mii de ani.
‎Am numit-o melancolie,
‎„vapori”, maladia englezească,
‎nevroză, temperament nervos, ‎cădere nervoasă, neurastenie.
‎Neurastenia era boala specifică ‎capitalismului Epocii de Aur americane.
‎Făcea ravagii.
‎Era un diagnostic omniprezent.
‎Ei vedeau neurastenia ‎ca pe un nou tip de boală,
‎un rezultat al vieții moderne.
‎Oamenii s-au mutat la orașe, ‎s-au deschis fabrici,
‎femeile au intrat pe piața muncii ‎și au obținut ceva independență.
‎Motorul cu aburi, presa zilnică ‎și circulația informațiilor.
‎Un ritm nebunesc al știrilor.
‎De dimineața, oamenii citeau în ziare
‎despre un vulcan ce erupea ‎de cealaltă parte a lumii,
‎apoi se gândeau toată ziua
‎cum un vulcan ‎poate distruge un oraș întreg.
‎Anxietatea provocată de tehnologie
‎nu e ceva unic nouă. ‎Nu suntem primii care trec prin ea.
‎Un simptom tipic ar fi ‎incapacitatea de a-ți opri gândurile.
‎Gânduri morbide, insomnie,
‎probleme digestive,
‎diverse dureri.
‎Durerile de spate erau foarte frecvente.
‎Disfuncții sexuale, carii dentare.
‎Carii dentare!
‎S-a dezvoltat o piață profitabilă
‎prin intermediul reclamelor de tot felul.
‎„Dacă te simți așa,
‎poate ai această boală ‎și iată-i și leacul!”
‎Pentru multe familii respectabile ‎de clasă mijlocie,
‎alcoolul era considerat un păcat.
‎Dar medicamentele erau altceva.
‎Și azi e încă la fel.
‎Dacă vorbești cu un prieten, ‎îți va spune că nu ia droguri.
‎Dar ia medicamente.
‎Și… Da.
‎Cred că am știut mereu că am anxietate,
‎dar nu voiam să mă identific ca atare.
‎Nu voiam s-o iau pe acel drum ‎care mă face să fiu mai slab.
‎N-am nimic!
‎Da, am micile mele ciudățenii, ‎dar nu sunt în felul ăla.
‎Mă uitam la serialul ‎Girlfriends ‎și au un episod minunat
‎despre cum persoanele de culoare ‎reacționează la terapie
‎și sănătate mentală.
‎Te duci la terapie?
‎Joan, fată, oamenii de culoare ‎nu merg la terapie, ci la biserică!
‎Și cred că mulți dintre noi voiau ‎să rezolve totul prin rugăciune.
‎Te rogi împotriva bolilor, una-alta,
‎dar nu poți rezolva totul prin rugăciune, ‎după cum arată dovezile.
‎În copilărie, eram zgomotos, puțin emotiv,
‎trebuia să fiu eu șeful. ‎Totuși, eram fericit, pur și simplu.
‎„Da, mă distrez. Ăsta sunt eu.
‎Așa fac eu la nervi. ‎Trebuie să fie totul într-un anume fel.”
‎Dar cred că eram amuzant. ‎Am fost mereu un copil haios.
‎Părinții m-au dus la patinaj artistic ‎și mi-am zis: „Voi fi olimpic.
‎E sportul perfect pentru mine. ‎E de precizie și mă pricep.”
‎Până în adolescență.
‎Am luat în greutate, ceea ce m-a speriat.
‎„Doamne, mai sunt și gay? ‎Iisuse, ce sorți am tras!
‎Bun, asta e tot ce e greșit,
‎așa că voi deveni așa cum trebuie.”
‎Am devenit un elev foarte bun, de zece.
‎În colegiu, m-am refugiat în petreceri.
‎Abia în anul doi nu am mai reușit ‎să mențin acel echilibru.
‎Atunci, în mintea mea, ‎am conchis că e lipsa de concentrare.
‎„Toți iau Adderall, ‎așa că mă voi duce la un medic.
‎O să-mi dea Adderall și totul va fi bine,
‎fiindcă voi putea face de toate.” ‎Dar, la scurt timp,
‎a apărut anxietatea, ‎care era adevărata problemă.
‎Era vina anxietății ‎și a încercării de a o controla.
‎Cam orice altceva se distrugea pe parcurs,
‎deoarece cheltuiam multă energie mentală ‎să o țin în frâu.
‎M-am dus și i-am zis: „Nu mai pot să dorm. ‎Și asta mă dă peste cap.”
‎Zice: „Bine. Te simți anxios ‎sau altceva de acest gen?”
‎„Nu știu dacă e anxietate, ‎dar mă simt neliniștit, clar.”
‎Zice: „Hai să încercăm Xanax!”
‎Pe Xanax, am dormit cel mai bine ‎din toată viața mea.
‎Fără vise, doar un somn profund ‎și vârtos. Era minunat.
‎Dar nu rezolvam problema anxietății,
‎pe care nu credeam că o am.
‎Mă temeam că am anxietate de la Adderall.
‎Nu o consideram niciodată o cauză.
‎Mult timp, am crezut ‎că e rezultatul altor factori.
‎Apoi, vorbind cu alții,
‎mai ales cunoscuții din New York,
‎sau din orașe și zone mai bogate, ‎toți spuneau:
‎„Da, toți mergem la terapie. ‎Toți luăm pastile.
‎Viața e nașpa. Nu ne simțim bine, ‎dar așa te poți descurca.”
‎Descoperirea unor tratamente medicale
‎și a pastilelor ‎ce tratează eficient aceste lucruri
‎a schimbat noțiunea stigmatizării.
‎Dacă ai glaucom la ochi ‎și nu poți vedea,
‎iei medicamente pentru glaucom. ‎Apoi poți vedea.
‎Dacă ai diabet cu disfuncție a insulinei,
‎îți reglezi insulina.
‎Nu e un eșec moral ‎dacă nu-mi funcționează corect pancreasul.
‎Nu e un eșec moral ‎dacă nu-mi merg bine ochii.
‎De ce e un eșec moral ‎dacă sunt susceptibil de panică?
‎Ai o problemă biologică și o rezolvi.
‎Benzodiazepinele au fost inventate ‎în anii '50, începutul anilor '60.
‎Au creat mari așteptări, ‎fiindcă ele înlocuiau barbituricele.
‎E foarte posibil ca, ‎în dulapul dv. cu medicamente,
‎să aveți o pastilă care vă face ‎la fel de dependent
‎și vă face la fel de mult rău ‎precum heroina sau morfina.
‎Mă refer la barbiturice.
‎Principala cauză a morții ‎prin otrăvire în Statele Unite.
‎Vă treziți peste câteva ore ‎și nu mai știți câte ați luat.
‎Mai bine luați trei.
‎Benzodiazepinele sunt mult mai sigure.
‎UNII FOLOSESC BARBITURICELE PÂNĂ MOR
‎În anii '70, ‎benzodiazepinele erau deja în topul
‎celor mai des prescrise medicamente
‎din Statele Unite și din lume.
‎Nu e greșit să spunem
‎că așa se luau medicamente în masă.
‎E, literalmente, opiul maselor. ‎Sunt benzodiazepinele maselor.
‎Are cineva un Valium?
‎La nivel individual, gospodina nefericită
‎sau avocatul nemulțumit, ‎care-și dorește altă carieră,
‎în loc să aleagă altceva în viață,
‎poate să-și aline senzația de disconfort
‎prin acele medicamente.
‎Nu pot să cred că vă îndopați ‎în mijlocul acestei crize!
‎- Avem emoții. Ce vrei? ‎- Atunci ia un Valium, ca un om normal!
‎Dar, cu timpul, ce surpriză!
‎Ne-am dat seama că se poate lua ‎prea mult din aceste medicamente.
‎Și că există niște efecte secundare rele
‎ale uzului pe termen lung ‎al benzodiazepinelor.
‎Azi, o delegație a comitetului de sănătate ‎al senatului a auzit povești teribile
‎ale celor dependenți de Valium.
‎Un medic din California a spus ‎că a nu-l mai lua s-a simțit
‎de parcă cineva îi turnase benzină ‎sub piele și îi dăduse foc.
‎Valium e cel mai adesea prescris ‎medicament din America.
‎FDA avertizează medicii ‎să nu-l prescrie pentru stresul obișnuit.
‎Apoi a apărut Xanax.
‎Cercetătorii de la Upjohn ‎au creat o moleculă
‎ce ajută la controlul ‎tulburărilor de anxietate.
‎Acționează asupra neuronilor ‎din zona creierului
‎ce controlează emoțiile și anxietatea.
‎Medicamentul acționează mai selectiv,
‎având mai puține efecte secundare ‎decât cele vechi.
‎Xanax. Se prescriu cu milioanele.
‎Mă tem că același gen de supraprescriere,
‎același tip de disponibilitate promiscuă
‎se întâmplă cu acel medicament.
‎Iar porțile s-au deschis cu adevărat ‎după 11 septembrie.
‎Oamenii erau cu nervii în piuneze, ‎întinși la maxim.
‎Durerea atacului asupra Americii ‎ne afectează în multe feluri,
‎inclusiv sănătatea mentală.
‎Cum ne putem vindeca vreodată?
‎Dezastrul a adus și o catastrofă ‎a sănătății mentale
‎de proporții masive.
‎Rețetele de medicamente anxiolitice ‎au crescut cu 23% în New York
‎și cu 8% în toată țara.
‎Iar reclamele s-au întețit și ele. ‎Reclame care spuneau:
‎„Sunteți agitat? Cu pastilele noastre, ‎vă simțiți mai bine.”
‎Arătau poze cu femei
‎și cu toate gândurile ‎care le îngrijorează.
‎Iar femeile au răspuns.
‎Iar numărul femeilor ‎care luau antidepresive,
‎anxiolitice, somnifere după 11 septembrie ‎a tot crescut.
‎Nu vreau să stereotipizez, ‎dar cred că multe femei sunt așa.
‎Nu avem grijă de noi ‎și nu ne facem timp de noi.
‎Din cauza asta, ‎anxietatea mea a dat pe-afară.
‎Generației mele i s-a spus ‎că putem avea totul.
‎Dar nu ni s-a spus și cum. ‎Mama stătea acasă, cu noi.
‎Și aveam o imagine mentală ‎în care eram mai mult acasă,
‎fiindcă așa crescusem. Apoi, însă,
‎la 34 de ani l-am născut pe fiul meu ‎și eram deja pe piața muncii,
‎aveam deja o ipotecă ‎și deja aveam un echilibru al vieții.
‎Trebuia să muncesc. ‎Dar acum trebuia să echilibrez și:
‎„Cine-mi va duce fiul la lecția asta, ‎sau trebuie să plec mai devreme?”
‎Acum trebuia să vin acasă să gătesc cina. ‎Și simțeam că funcționez
‎la un nivel de tensiune ‎în care zbârnâiam tot timpul.
‎Îți spui: „Bun, termin de lucru ‎și o să beau un pahar de vin.”
‎Per total, fizic și mental,
‎e ceva foarte nesănătos pentru mine. ‎Cred că funcționează pentru unii,
‎dar mie îmi creștea treptat stresul.
‎Acum vreo doi ani,
‎au venit cam toate deodată.
‎Mama soțului meu are un soi de demență
‎și e într-un azil ‎din alt stat decât al nostru.
‎Fiul meu a intrat ‎într-o nouă etapă a adolescenței.
‎Trebuia să învăț din nou ‎cum să abordez relația noastră
‎și cum să îi las lui spațiu.
‎Munca devenise teribil de stresantă,
‎iar menopauza poate să-ți arunce ‎toate planurile pe fereastră.
‎Aveai un ritm și un echilibru constant,
‎iar viața era OK până pe la 50 de ani.
‎Și asta îți rupe complet ‎echilibrul hormonal și al vieții.
‎Cred că putem spune
‎că nu sunt tocmai identice ‎trupurile bărbătești și femeiești.
‎Că în ele funcționează ‎hormoni foarte diferiți.
‎Dar, și mai important,
‎femeile au multe modele ale altor femei
‎care le arată cum pot fi anxioase ‎într-un mod, să zicem, acceptabil social.
‎Învățăm fetele ca, în societate, ‎să-și exprime emoțiile.
‎Sprijinim fetița care plânge
‎și are nevoie de atenție în plus.
‎Dar băieților le spunem ‎să se ducă la joacă,
‎să se lupte, să fie duri ‎și să nu mai plângă.
‎Să ne suflăm nasul și să ne ștergem ochii!
‎Nu vrem să ne vadă așa Mike și mama lui.
‎Sunt terapeută de 16-17 ani.
‎Am lucrat în școli, ‎am făcut terapie la domiciliu.
‎Acum vreo cinci ani, ‎mi-am deschis propriul cabinet.
‎La cabinetul meu, simțeam ‎că nu vin la terapie destui bărbați.
‎Am încercat să înțeleg cu adevărat
‎de ce nu vin bărbații la terapie.
‎Am făcut ceva cercetare pe tema asta. ‎De exemplu, costul.
‎Ar putea să nu aibă asigurare, să le fie ‎insuficientă sau să nu și-o permită.
‎E un motiv important ‎pentru care mulți n-ar merge la terapie.
‎Dar, mai ales la bărbații de culoare, ‎problema e și că:
‎„Intru într-un sistem ce nu e făcut ‎pentru mine.” Și nu este.
‎Nu e un sistem făcut ‎pentru persoanele de culoare.
‎Am avut sesiuni cu persoane de culoare
‎și mi-am dat seama că nu va funcționa.
‎Nu pot spune așa.
‎Cel mai bun exemplu este
‎că una dintre întrebările ‎de pe formularul meu de înscriere
‎e: „Ai avut vreodată o traumă?”
‎Un client mi-a răspuns „nu” ‎de două-trei ori la acea întrebare.
‎Într-o zi, răspunzând la o întrebare,
‎a zis: „Să mă gândesc… O fi fost ‎înainte sau după ce am fost împușcat?”
‎Zic: „Ai zis că ai fost împușcat?
‎Nu mi-ai mai spus asta până acum.”
‎Și știți ce mi-a răspuns? ‎„Nu m-ai întrebat.”
‎Zic: „Nu pot pune pe formular
‎«Ai fost vreodată împușcat?» ‎fiindcă e o experiență unică.”
‎Zice: „Nu e ceva așa unic.
‎Știu mulți care au fost împușcați.” ‎Acel moment mi-a indicat
‎că trebuia să-mi schimb felul ‎de a pune întrebări și de a face evaluări.
‎Poate, dacă trăiești într-un mediu
‎în care propria-ți umanitate,
‎siguranța, securitatea și bunăstarea ‎îți sunt mereu amenințate,
‎trebuie să dai dovadă de duritate.
‎A recunoaște apoi
‎că te lupți cu probleme mentale…
‎„Nu, nu e cazul.”
‎Am fost un semestru jumate la colegiu. ‎Îl înțeleg pe Freud.
‎Înțeleg conceptul de terapie.
‎Dar, în lumea mea, asta nu merge. ‎Aș putea fi mai fericit? Da. Cine nu?
‎Dar vă spun, ca psihiatru ‎care tratează bărbații,
‎că mulți au anxietate.
‎Cred că multor bărbați ‎le vine tot mai ușor să recunoască
‎că sunt anxioși, ‎să vorbească despre anxietatea socială
‎sau anxietatea generalizată
‎sau, de exemplu, ‎ceva precum teama de contagiune.
‎Eu cred că se produce o mare schimbare.
‎Toți vorbesc despre sănătatea mentală. ‎Îl avem pe Charlamagne tha God.
‎Totul e la nivel mental. ‎Totul începe cu un gând.
‎Dacă nu ți-e bine aici, nu merge nimic.
‎Îl avem pe Jay-Z.
‎Dacă te dezvolți, înțelegi cât de ridicolă
‎e stigma aferentă. De fapt,
‎de ce n-ai vorbi cu cineva ‎despre problemele tale?
‎Asta o normalizează pentru bărbați.
‎Se extinde profilul tipic al unui pacient ‎căruia i se prescriu benzodiazepine.
‎Deci… Acum 30 de ani, tipic ar fi fost
‎să fie o femeie de vârstă mijlocie.
‎Acum vedem vârste tot mai fragede.
‎Vedem bătrâni care nu numai ‎că au rețete pentru benzodiazepine,
‎dar le iau pentru perioade ‎mult mai îndelungate.
‎Instructajul folosirii acestor medicamente ‎nu e mereu suficient de robust.
‎Sunt medicamente menite ‎a fi luate pe termen scurt,
‎nu mai mult de o lună, să zicem.
‎E șocant să ne gândim la faptul
‎că mulți oameni care încep ‎să ia o benzodiazepină
‎vor continua să-o ia ‎timp de ani sau zeci de ani.
‎Când am avut primul atac de panică,
‎am crezut că o iau razna.
‎Mă gândeam că ar trebui să fiu închisă, ‎fiindcă nu știam ce se petrecea.
‎Aveam, probabil, 14 sau 15 ani.
‎Copil fiind, călătorisem mult ‎și îmi plăcea să zbor.
‎Cumva, în ziua aceea, ‎ne pregăteam de decolare
‎și, brusc, am simțit ‎că mă topesc de la interior.
‎Nu puteam respira. ‎Am crezut că mor. Serios.
‎După asta, câțiva ani, totul a fost lin.
‎Când să trec în clasa a XII-a, ‎în vara dinaintea ultimului an de liceu,
‎lucram la Panera și eram la casierie.
‎Interacționam cu clienții ‎și am început să bocesc
‎în fața unui cuplu care venise. ‎M-am îngrozit.
‎A fost extrem de jenant.
‎Dar nu știam ce se întâmpla.
‎Fusesem acolo de sute de ori.
‎De ce… Ce era în neregulă cu mine?
‎Ajunsesem în punctul ‎în care nu puteam face activități zilnice
‎fără o cădere nervoasă.
‎Nu puteam merge la magazin, ‎nu puteam conduce,
‎lucruri simple ‎pe care, de obicei, le faci zilnic.
‎Te simți blocată și… ‎Cine vrea să se simtă așa?
‎Ai face orice ca să nu te simți așa.
‎Eu și tata ‎am fost mereu foarte asemănători.
‎Avem un limbaj nonverbal al nostru.
‎Iar el trecuse prin anxietate ‎la începutul vieții de adult,
‎așa că a recunoscut imediat semnele.
‎Dar nu era calificat ‎să-mi ofere ce îmi trebuia.
‎Sincer, nu știam mare lucru ‎despre medicamentele psihiatrice
‎când am început terapia.
‎Dar terapeuta mi-a spus ‎despre medicamentul Zoloft,
‎pe care l-am luat și încă îl iau.
‎Nu am vorbit despre Xanax ‎până când n-a trebuit să zbor din nou.
‎I-am spus psihiatrei: ‎„Nici prin minte nu-mi trece
‎să mai zbor vreodată.
‎Prefer să conduc trei zile la rând. ‎Nu vreau să fac asta.”
‎Și ea mi-a zis: ‎„Te-ai gândit vreodată la Xanax?”
‎Am aterizat și voiam să mă duc ‎într-un vârf de munte
‎și să urlu că am reușit.
‎Nu am plâns. N-am respirat sacadat.
‎N-am avut atac de panică. ‎Totul a fost bine.
‎Am început prin a folosi Xanax ‎în anumite situații,
‎apoi am ales să-l iau zilnic,
‎fiindcă funcționa pentru mine.
‎Am nevoie de acea eliberare ‎ca să pot dormi.
‎Eram… în acel moment, ‎eram mult sub nivelul colegilor mei
‎și al capacității lor de a-și trăi viața.
‎De ce aș face asta ‎dacă există ceva ce mă poate ajuta?
‎La orice fel de medicament
‎se face o analiză ‎a riscului și beneficiilor.
‎La benzodiazepine,
‎riscul din această analiză ‎e reprezentat de multiple lucruri.
‎Un efect secundar foarte des întâlnit ‎e de a fi epuizat, a te simți sedat.
‎De asta se prescriu adesea ‎ca adjuvant pentru somn.
‎Îți pierzi inhibițiile, ‎ești puțin amețit, puțin somnoros,
‎poate iei decizii proaste.
‎Nimeni nu vrea să vorbească ‎despre probleme urâte aferente medicației.
‎Pentru mine, totul era haios când îl luam…
‎EXPERIENȚA MEA CU MEDICAMENTUL XANAX
‎…și asta n-ar fi deloc bine
‎dacă aș merge la un interviu ‎sau altceva important,
‎unde aș râde încontinuu.
‎Pentru unii, efectul inhibitor ‎e, de fapt, o dezinhibiție.
‎Devin mai relaxați, mai deschiși, ‎mai caraghioși.
‎Mă simt încântată, ‎mă simt relaxată și sunt…
‎Gata de petrecere
‎Benzodiazepinele sunt, ‎practic, pilule de alcool.
‎O problemă cu ele este că pot ‎afecta grav memoria pe termen scurt,
‎formarea de noi amintiri, ‎readucerea în memorie a amintirilor,
‎totul devine cam vag.
‎Nu-mi prea amintesc nimic ‎după ce l-am luat…
‎și, evident, asta poate fi grav ‎dacă ești la volan.
‎Unele riscuri pe termen lung ‎ale benzodiazepinelor sunt cunoscute.
‎Însă informațiile despre Alzheimer ‎și demență sunt relativ noi,
‎din ultimii câțiva ani.
‎Și riscul e semnificativ.
‎Practic, iei un depresiv.
‎Folosind mai puțin creierul,
‎unele dintre acele celule ‎pot începe să moară,
‎scăzând activitatea creierului.
‎Există și un efect secundar ‎mult mai des întâlnit,
‎pe care îl numim „toleranță”.
‎Toleranța înseamnă că trebuie cantități ‎tot mai mari pentru a avea același efect.
‎Făcea parte din trusa mea esențială. ‎Aveam mereu benzo la mine.
‎Practic, făcusem asta de 30 de ani.
‎Mi-a schimbat ‎nivelul general de anxietate,
‎căci știam că am mereu acel as în mânecă.
‎Găsisem un sistem ce funcționa.
‎Puteam suporta zborul cu avionul. ‎Puteam vorbi în public
‎fiindcă aveam Xanax și Klonopin.
‎Înainte de acea perioadă, aș fi petrecut ‎săptămâni sau luni întregi terorizat,
‎având coșmaruri și transpirații. ‎Acestea au dispărut.
‎Dacă aveam o perioadă anxioasă
‎în care luam mai mult, intenționat,
‎creșteam nivelul ‎și apoi îl scădeam treptat.
‎Și o simțeam. ‎După aceea, începeau simptomele fizice.
‎Uneori, simt anxietatea crescută,
‎iar receptorii mei GABA zic: ‎„Auzi, Xanaxul unde e?”
‎Am început să am altfel de coșmaruri. ‎Visam așa:
‎„Doamne, am de vorbit în public ‎și mi-am pierdut Xanaxul!”
‎Sau că sunt într-un avion ‎și mi s-a terminat.
‎Din acel moment, era clar ‎că devenisem psihologic dependent
‎de benzo.
‎Nu toate benzodiazepinele sunt la fel.
‎De exemplu, Xanax acționează mai rapid ‎decât majoritatea benzodiazepinelor,
‎dar își și încetează efectul mai rapid.
‎Substanțele cu acest ‎tip de acțiune imediată,
‎dar care încetează brusc, ‎inducând o stare de disforie,
‎de nevoie, de tânjit, ‎tind să dea dependență.
‎Am dependență în familie,
‎așa că m-am împotrivit ideii ‎de a folosi substanțe în viața mea.
‎Nu prea beau deloc, nu am fumat niciodată,
‎nu m-am drogat niciodată, ‎fiindcă m-am temut
‎să nu fie ceva specific familiei mele
‎care dă tendința spre dependență.
‎Da! Bravo!
‎Dar am convenit să încep ‎cu o doză foarte scăzută.
‎Am discutat ‎despre ce semnale de alarmă sunt.
‎Iar frica mea de la început,
‎că va trebui să tot cresc doza, ‎nu s-a materializat.
‎Am putut să simt o mare alinare ‎cu o doză destul de mică.
‎Și cred că această ‎frică sănătoasă de adicție
‎m-a ajutat să mă focalizez pe ideea
‎că medicamentele sunt o unealtă ‎prin care îmi creez spațiul
‎în care soluțiile non-medicamentoase ‎să îmi facă bine.
‎Dacă le folosiți cu grijă, ‎ocazional, pentru anxietatea acută,
‎s-ar putea să nu cauzeze probleme.
‎Dacă le luați zilnic, ‎de mai multe ori pe zi,
‎întreruperea bruscă a acestor pastile ‎e foarte neplăcută.
‎Consecințele pot fi grave.
‎Oamenii pot avea psihoze, pot avea crize.
‎Pot avea anxietate severă, ‎insomnie teribilă.
‎Am văzut chiar cazuri ‎în care sevrajul de benzodiazepine
‎cauzează gânduri suicidale ‎și chiar încercări de sinucidere.
‎Știind ce știu acum, ‎n-aș mai fi luat niciodată prima rețetă.
‎Niciodată.
‎A fost…
‎A fost cea mai mare greșeală ‎a vieții mele.
‎M-am mutat în Colorado ‎fiindcă îmi place natura.
‎Îmi plac schiatul, cățăratul, alpinismul.
‎Îmi plac raftingul pe ape repezi ‎și caiacul.
‎Îmi plac atât de multe sporturi ‎riscante și pline de adrenalină,
‎încât mă cam întreb
‎cum de am fost diagnosticat cu anxietate.
‎Bună, scumpo! Arată-mi ce ai făcut!
‎- Deci, tati… ‎- Da?
‎Ăsta e bradul de Crăciun.
‎Da. E înalt!
‎Ăsta e omul de zăpadă.
‎Îmi place, scumpo.
‎În colegiu luam cam un miligram de Xanax, ‎sau jumătate de miligram.
‎De-a lungul anilor, ‎am crescut încet la un miligram,
‎apoi două și în final trei miligrame,
‎unde am rămas
‎timp de 12-15 ani.
‎N-am luat niciodată ‎mai mult decât doza zilnică exactă.
‎Prin 2013,
‎i-am spus psihiatrului ‎că viața mea mergea bine.
‎Kelly era însărcinată ‎cu primul nostru copil.
‎Abia așteptam să fiu tată.
‎Mi-a redus doza de Xanax ‎de la trei miligrame la două și jumătate.
‎Și apoi, din neant,
‎am început să am ‎diverse simptome fizice misterioase.
‎De exemplu, sunetele și mirosurile ‎erau copleșitoare.
‎Aveam un fel de palpitații.
‎Pielea de pe brațe parcă mă ardea.
‎Mi se zbăteau unii mușchi, la întâmplare. ‎Aveam o ceață teribilă pe creier.
‎Iar epuizarea fizică ‎e printre cele mai rele simptome.
‎Eu și soția eram tot mai îngrijorați.
‎Se întâmpla ceva grav.
‎M-am dus la reumatologi,
‎cardiologi, neurologi
‎și tot felul de specialiști.
‎Într-un final, un medic a zis: ‎„Ați trecut prin toate.
‎Vă voi da trimitere la Clinica Mayo,
‎fiindcă sunt cei mai buni.”
‎Am plecat cu toată familia în Minnesota.
‎Neurologul de la Mayo a zis: ‎„Cred că aveți encefalită autoimună.
‎Este o inflamație a creierului ‎și e ușor de tratat.
‎Va fi cam incomodă. ‎Trebuie puse perfuzii.”
‎După cele opt săptămâni de perfuzii, ‎nu mă simțeam deloc mai bine.
‎Ba chiar mi-era mai rău.
‎Pe parcursul acestui proces, ‎i-am întrebat pe medici.
‎Ocazional, ziceam: „Ar putea fi ‎de la medicamentele mele?
‎Ar putea să cauzeze aceste lucruri?”
‎Răspunsul era mereu: „Nu. ‎Nu sunt pastilele de vină.
‎Sigur nu sunt pastilele.”
‎La acel moment, psihiatrul mă trecuse
‎de pe Xanax pe Valium.
‎Poate era doar intuiția mea sau…
‎„Nu știu cum s-o mai abordez.
‎Vă rog, vreau să renunț treptat ‎la medicamente.”
‎În februarie 2018,
‎m-am trezit de dimineață ‎și ceva era foarte în neregulă.
‎Auzeam copiii la parter,
‎dar zgomotul jocului lor era strident.
‎Mă ardea pielea. Îmi ardea pieptul.
‎Nu mai suportam. Am fugit din casă
‎și am început să conduc ‎foarte rapid și aiurea.
‎O voce interioară îmi spunea: ‎„Trebuie să scap.”
‎Am văzut un deal ‎într-o laterală a drumului,
‎cam de 100 de metri înălțime, ‎cu o stâncă pe o parte.
‎Mi-am zis:
‎„O să mă sui pe dealul ăla și o să sar.”
‎Urcând dealul, îmi vedeam în minte copiii.
‎Am căzut în genunchi
‎și am zis: „John, ăsta nu ești tu.
‎Tu nu ești așa.”
‎Soția m-a auzit sosind cu mașina ‎și m-a întâmpinat la ușă.
‎M-am uitat la ea și am zis:
‎„Trebuie să fie Valiumul de vină.”
‎Soția a căutat pe Google ‎„Valium și sinucidere”,
‎„sevraj Valium”, „sevraj Xanax”.
‎Din păcate, ‎pacienții și nu medicii sunt cei
‎care au recunoscut primii ‎problemele asociate benzodiazepinelor,
‎inclusiv dependența, ‎toleranța și sevrajul.
‎Informațiile vin din anii '70 ‎și au fost caracterizate
‎de dr Heather Ashton, o psihiatră
‎care avea o clinică de dezintoxicare ‎pentru benzo din Marea Britanie.
‎Avem o lipsă de pregătire ‎în domeniul farmacologiei clinice…
‎DR HEATHER ASHTON ‎PSIHOFARMACIST
‎…și în managementul ‎sevrajului de medicamente.
‎A asculta pacienții ‎a devenit o artă pierdută,
‎iar medicii sunt seduși și de ideea
‎că medicamentele vindecă bolile mentale.
‎Ea a scris un tratat, ‎Manualul Ashton,
‎care se găsește online ‎și e un document grozav.
‎Brusc, am dat peste ‎Manualul Ashton.
‎Acolo erau descrise toate simptomele ‎pe care le spusesem tuturor medicilor,
‎unul după altul.
‎Eu și soția ne-am uitat unul la altul.
‎„Cum naiba?”
‎Am fost la 32 de medici diferiți ‎și niciunul nu a făcut legătura
‎dintre reducerea dozei de benzodiazepine, ‎la care aveam acum sevraj.
‎Unii pacienți nu au probleme, ‎iar alții sunt sensibili
‎la cele mai mici ajustări ‎sau reduceri de dozaj.
‎E valabil mai ales la bătrâni. Cu vârsta, ‎creierul își pierde plasticitatea.
‎Cei trecuți de 50 de ani
‎și care au luat benzodiazepine de decenii… ‎E foarte greu să se oprească.
‎Prea puțini cunosc potențialele pericole.
‎Prea puțini medici cunosc aceste pericole.
‎Deja e cam surprinzător, zic eu.
‎Sunt unelte folositoare. ‎Sunt bucuroasă că le avem.
‎Sunt recunoscătoare ‎celor care le-au inventat.
‎Problema e că le folosim mult prea des
‎și pe perioade mult prea lungi.
‎Evaluând diverșii factori de risc ‎pentru dependență,
‎printre cei mai importanți ‎este accesul facil la medicament.
‎Trăim într-o epocă cu un nivel incredibil ‎de supraprescriere și supraofertă,
‎deci e mai probabil să îl încercați ‎și să deveniți dependenți.
‎Sunt psihiatru din anii '90. ‎Pe atunci, dacă venea cineva la mine
‎cu simptome de anxietate sau depresie,
‎trebuia să îi explic: „Ai depresie.”
‎Sau: „Sunt simptomele ‎unui atac de panică.”
‎Și trebuia ca, la prima sau a doua vizită, ‎să stau să-i explic,
‎ca să destigmatizez ‎nevoia acelei persoane de medicamente.
‎Din 1997, când FDA a decis
‎că firmele de medicamente pot face ‎reclame direct pentru consumatori.
‎Nu îți poți reveni brusc ‎din depresia clinică.
‎Nimeni nu poate. E o boală reală.
‎Te poți simți neliniștit. Nu poți dormi.
‎Știm cum se simte anxietatea socială.
‎Ar putea fi de vină dezechilibrul chimic.
‎Îți poți recăpăta viața.
‎Viața poate fi din nou viață.
‎Nu mai trebuie să educ pe nimeni, ‎să destigmatizez sau să țin de mână,
‎fiindcă pacienții îmi spun: ‎„Să iau Wellbutrin sau Effexor?”
‎Sau: „Antrenorul meu de Pilates ia Paxil,
‎dar dentistul a zis că Zoloft e mai bun. ‎Care e diferența?”
‎Nu exista ideea de întreținere. ‎Nu te verifica nimeni.
‎„Cum te mai simți? ‎Ce se întâmplă aici, sus?
‎Care e starea ta emoțională?” ‎Totul era foarte tranzacțional.
‎Medicina s-a industrializat. ‎Am ajuns în punctul
‎în care doctorii funcționează ‎ca niște muncitori la fabrică.
‎După el, toți psihiatrii mei ‎au fost și ei tranzacționali.
‎Și eu căutam acest gen de oameni,
‎fiindcă nu voiam să discut ‎despre ce simțeam.
‎Medicii sunt foarte presați ‎să vadă repede pacienții,
‎să-i scoată repede pe ușă, ‎să le prescrie pastile,
‎fiindcă pentru asta ‎îi rambursează terțele părți.
‎Un medic m-a întrebat ‎despre copilăria mea în Texas.
‎Zic: „Nu vreau. ‎Hai să trecem direct la rețetă!”
‎Acum, întrebăm pacienții ‎dacă sunt mulțumiți de servicii.
‎Medicii sunt dornici de recenzii bune,
‎fiindcă de aceste sondaje ‎depinde avansul lor profesional.
‎Cu atâtea imbolduri ascunse, e normal
‎ca doctorii să prescrie ce vor pacienții.
‎Din păcate, pe termen scurt, ‎aceste substanțe chiar funcționează.
‎Când aveam 13 ani, m-am dus ‎la un terapeut din New Hampshire.
‎SARAH SILVERMAN ‎COMEDIANTĂ
‎Care, în ziua în care…
‎În prima mea zi acolo, a zis… ‎Și asta era prin '84.
‎A zis: „O să-ți scriu o rețetă.
‎Oricând te simți tristă, iei un d-ăsta.”
‎Era Xanax.
‎Vreau să am grijă, nu să demonizez ‎toate benzodiazepinele, toate pastilele.
‎Dar știu că sunt supraprescrise, ‎precum opioidele.
‎Ambele sunt analgezice.
‎Una tratează durerea emoțională, ‎una, pe cea fizică.
‎E o imensă criză a Xanaxului ‎în multe comunități.
‎E o epidemie a medicamentelor pe rețetă.
‎De multe ori, lumea crede ‎că e vorba doar de opioide, dar nu e așa.
‎Rapperul Lil Xan, prescurtare de la Xanax, ‎e printre cei peste 50 de artiști
‎care se referă la Xanax în muzica lor.
‎Cred că luam…
‎LIL XAN ‎RAPPER
‎…între 12,2 și 14,2 miligrame pe zi.
‎Era foarte rău.
‎Aud voci în mintea mea
‎Care îmi spun să renunț
‎Am găsit Xanax prin pat
‎L-am luat și m-am culcat…
‎Cealaltă fațetă ‎a recunoașterii durerii sau anxietății
‎este să o înfrumusețezi.
‎E foarte periculos. ‎E mult mai ușor să pici într-o extremă.
‎Și nu le oferim tinerilor ‎destule unelte pentru a se descurca.
‎În scurt timp, Bobby și-a copiat idolii
‎și a luat prima pastilă în clasa a X-a.
‎Am fost dependent de la prima pastilă.
‎Faci rost dintr-un singur apel ‎sau SMS. Da.
‎Orice fel de pastilă.
‎Rețelele de socializare, o unealtă ‎esențială pentru achiziția online.
‎Acum e posibil… ‎Acesta vă poate fi noul furnizor.
‎Scrieți câteva lucruri ‎și faceți ușor rost de Xanax.
‎Pastilele sunt peste tot.
‎Am găsit un cont în care 104 furnizori
‎folosesc Snapchat.
‎Îi poți contacta scriindu-le numele.
‎E ca o agendă cu traficanți.
‎Acum sunt mulți ‎în laboratoare ilicite, ilegale
‎care fac niște benzodiazepine ‎extrem de puternice.
‎Noi informații despre un drog mortal.
‎E o pastilă mică, albă, ‎ce mimează anxioliticul Xanax.
‎Dar e amestecată ‎și cu un opioid foarte puternic,
‎numit fentanyl.
‎Se poate cumpăra online ‎o presă de pastile.
‎Se poate lua vopsea.
‎Aici se pune fentanyl ‎cu un alt aditiv de îngroșare.
‎Pe măsură ce învârt rotița…
‎urcă tableta.
‎Poți avea două pastile ‎luate de la un traficant,
‎iar una să aibă ceva mai mult fentanyl.
‎Iar aceea vă poate sfârși viața.
‎Din Mexic vin acum ‎pastile făcute profesionist.
‎Nu le poți deosebi. ‎Culoare perfectă, însemne corecte,
‎iar textura pastilei…
‎Arată exact ca pastilele reale. ‎E înspăimântător.
‎Terapeuta de la TV, Laura Berman, ‎ne spune că fiul ei adolescent a murit
‎duminică, de la o supradoză.
‎Credeți că a fost fentanyl plus altceva. ‎Avea dureri, de lua aceste medicamente?
‎- Credeți că știa ce lua? ‎- Nu. El… nu.
‎În ultimii zece ani, am văzut adesea
‎că multe supradoze ‎sunt cu multiple substanțe.
‎De regulă, e o combinație ‎de diverse medicamente.
‎Benzodiazepina nu e periculoasă ‎în doze mari, luată singură.
‎Dar, combinată cu opioide,
‎e, practic, un anestezic ‎și e foarte periculos.
‎E un efect dublu depresiv.
‎Puteți avea o urgență cardiacă. ‎Puteți muri. Se poate opri respirația.
‎Avea doar 21 de ani.
‎Un star YouTube și rapper în ascensiune,
‎Lil Peep, a murit azi-noapte.
‎Sunt foarte multe decese la știri
‎legate de analgezice sau benzodiazepine.
‎E o combinație nefericită
‎de durere și anxietate. ‎Au nevoie să le atenueze.
‎M-am uitat în oglindă ‎și a fost un moment în care am știut
‎că, dacă o țin așa, o să mor în curând.
‎Așa că am renunțat brusc.
‎Am avut câteva crize convulsive
‎și am ajuns la spital.
‎După multiple încercări, ‎Xan ne spune că s-a curățit.
‎Am vrut să încep o mișcare, Xanarhie,
‎despre consumul anti-Xan.
‎Asta încerc să promovez.
‎Trebuie să ne acceptăm nouă ‎și celorlalți răspunderea…
‎VIC MENSA ‎RAPPER
‎…pentru glorificarea culturii drogurilor. ‎Fără îndoială.
‎Nu-mi da Xannie acum, sau vreodată…
‎Nu mi-a plăcut că am crescut ‎alături de oameni dragi
‎care au devenit ce nu erau, de fapt.
‎E ciudat să vezi asta ‎și nu vreau să mai moară nimeni.
‎Nu vreau să moară.
‎Copiii sunt canarul din colivie.
‎Ei ne arată clar că, în lumea noastră, ‎lucrurile nu stau bine.
‎Cam 50% din ce face clinica mea ‎înseamnă „de-rețetizare”,
‎adică mai mulți pacienți vin singuri
‎sau cu trimitere ca să-i ajut să renunțe ‎la opioide, benzodiazepine sau ambele.
‎E derutant și pentru pacienți,
‎deoarece cei dependenți de medicamente,
‎care le iau pe termen lung, ‎nu-și imaginează viața fără ele.
‎Pot nici să nu fi scăpat de anxietate ‎sau să le fie bine,
‎dar nu pot funcționa fără medicamente.
‎Ideea în sine îi înspăimântă.
‎Iar astea sunt simptomele de sevraj. ‎Asta înseamnă toleranța și sevrajul.
‎Bine că am făcut chimie la colegiu!
‎Niciun doctor nu te-ar învăța ‎să faci așa ceva.
‎E un aparat de microtranziție lichidă.
‎Și îți permite să-ți reduci doza
‎cu o fracțiune minusculă în fiecare zi.
‎Dacă mergi prea repede,
‎poți intra într-o stare de teroare totală.
‎Sunt substanțe atât de puternice,
‎încât până și această tranziție lentă ‎poate dura ani întregi.
‎TRECERE CALE FERATĂ
‎De la linia centrală la șină?
‎- 1,55 metri. ‎- Unu-cinci-cinci.
‎- Zi-mi când ești gata pentru primul! ‎- Bine, zi!
‎Bun, aici avem 0,76 metri.
‎Zero-șapte-șase.
‎Lucrez pentru statul Michigan,
‎într-un program din care voi ieși ‎inginer în construcții.
‎Am slujba asta de trei ani ‎și e o chestie foarte serioasă.
‎O am de când am făcut 18 ani.
‎A fost plăcut să știu că lumea ‎se bazează pe mine pentru unele chestii.
‎E stresant, clar, dar e suficient stres ‎cât să mă împingă să am realizări.
‎Nu cât să fiu copleșită.
‎Majoritatea celor anti-Xanax
‎cunosc medicamentul ‎din uzul său recreațional.
‎Din partea mea, când văd ‎cum alții îl folosesc aiurea, îmi zic:
‎„De-ai ști ce poate face ‎pentru cei care chiar au nevoie de el!”
‎Eu iau un miligram pe zi.
‎Cu doza asta am început ‎și pe asta o am și acum.
‎Poate da dependență. Nu e cazul la mine,
‎deși, psihologic, da.
‎Mereu te întrebi: ‎„Dacă nu-l am, ce mă fac?”
‎E ușor să devii 100% dependent ‎de un medicament, iar eu nu…
‎Deși medicamentul ajută, ‎gândul e înspăimântător.
‎Dacă ți se termină? ‎Dacă ți-l ia altcineva?
‎Dacă îl uiți, ce te faci?
‎Iar gândul ăsta mă îngrozește.
‎Medicamentele pot fi foarte importante ‎și nu vreau să minimizez importanța lor
‎în managementul anxietății copleșitoare.
‎Ne aduc înapoi la linia de plutire, ‎unde putem fi noi înșine.
‎Dar, imediat ce renunți la ele, ‎dacă nu faci și alt tratament,
‎anxietatea crește iar.
‎Când mama s-a îmbolnăvit, ‎am aflat că avea cancer de colon avansat.
‎Am fugit la aeroport.
‎Practic, eu, tata și sora mea ‎locuiam în Boston.
‎Ori de câte ori plecam, ‎mă întrebam: „Acum o fi?”
‎Acele gânduri nu se mai opreau,
‎și atunci am avut ‎primul meu atac de panică,
‎fiindcă a trebuit să vin la muncă.
‎Trebuia să țin o prezentare ‎și am avut o cădere nervoasă.
‎M-am trezit în baia companiei,
‎respirând accelerat ‎și crezând că am un atac de cord.
‎„Asta e… Doamne!”
‎Genul de atac din care nu te poți extrage.
‎Înainte să moară mama, ‎mi-a scris o scrisoare.
‎A scris una fiecăruia: fratelui meu, ‎surorii mele, mie și lui tata.
‎În scrisoarea mea, zicea: ‎„Îmi pare rău că te-am pus într-o cutie
‎și îmi pare rău că te-am făcut ‎să simți că trebuia să fii
‎ceva ce nu-ți era dat să fii.” ‎Și, când am citit-o…
‎Am cedat. Așa era. ‎Asta îmi crease atât de multă tensiune
‎și anxietate de așa de mult timp,
‎fiindcă lumea se așteaptă ‎să fii într-un anume fel.
‎„Așteptările nu sunt să fii ‎așa de bombastic cum vrei tu.
‎Ești un om de culoare, de ce vorbești așa?
‎Ar trebui să vorbești așa. ‎Eu asta așteptam.”
‎Mama a murit în august
‎și acela e momentul când…
‎totul a ieșit la suprafață.
‎Ai un sentiment anume:
‎„Mă am pe mine ‎și trebuie să găsesc calea.”
‎Atunci am știut că am nevoie de terapie.
‎Dacă știți că unele lucruri ‎vă provoacă anxietate și nu dispar,
‎devine foarte important ‎să vă amintiți lucrurile de bază.
‎În primul rând, respirați!
‎Să dormiți cât trebuie.
‎Eu încurajez lumea să doarmă mult.
‎Avem exercițiile fizice.
‎Și mersul cât mai mult în natură.
‎Exercițiu fizic și lumina soarelui. ‎Chestii precum yoga sau meditație.
‎Meditația m-a ajutat mult.
‎Știm că a crea ‎o stare biologică de relaxare
‎poate opri o experiență de anxietate.
‎Nu poți fi simultan relaxat și anxios.
‎Există alte medicamente, ‎care nu formează obiceiuri la fel.
‎Inhibitorii selectivi ‎ai reabsorbției serotoninei
‎nu vindecă anxietatea pe moment,
‎ci scad nivelul general de anxietate
‎pentru a scădea probabilitatea ‎unui atac de panică.
‎Sunt psihiatru în New York
‎și bineînțeles că dau rețete ‎pentru antidepresive și anxiolitice.
‎Dar le vorbesc pacienților ‎și despre pastile pe bază de canabis,
‎pentru că pot fi utile la anxietate.
‎Nu-ți pierzi inhibițiile sau claritatea.
‎Încă ești foarte prezent,
‎dar te descurci puțin mai bine cu stresul.
‎Știm multe despre tratamentul ‎acestor boli,
‎dar cele mai de succes tratamente, ‎cu cele mai bune dovezi,
‎tind să fie ‎terapiile cognitive de comportament.
‎Tehnicile se concentrează ‎pe obiceiuri sistematice de gândire,
‎de comportament, ce alegeri facem.
‎Și creează un nou mod de gândire, cred,
‎pentru cum percepem dificultățile.
‎A avea acel strat suplimentar, ‎acea mică voce
‎pe care ți-o dezvoltă terapia, ‎ce spune: „E în regulă.
‎Acum îți simți sentimentele. ‎E în regulă să faci asta.
‎Sentimentele nu sunt fapte. ‎Gândurile nu sunt fapte.
‎Trebuie doar să treci prin ziua de azi, ‎apoi vine și mâine.
‎Până la urmă, vor fi destule zile de mâine
‎încât să nu mai simți așa.” ‎E destul să te țină pe picioare.
‎În cele din urmă, când treci
‎prin aceste momente grele, ‎trebuie doar să continui.
‎A devenit evident în timpul pandemiei.
‎Conexiunea socială ‎e unul dintre cele mai puternice moduri
‎de a întrerupe anxietatea.
‎Singurătatea provoacă ‎printre cele mai mari probleme,
‎nu doar sănătății mentale, ci și fizice.
‎Am divorțat anul ăsta.
‎De la revelațiile ‎care mi-au pus capăt căsniciei
‎și până la a-mi relua viața de la început,
‎am ajuns iar într-un ciclu ‎de depresie-anxietate.
‎Nu-i spusesem mamei.
‎Nu le spusesem prietenelor ‎ce s-a întâmplat cu căsnicia mea.
‎Încercam să mă concentrez ‎pe meditație și ținut jurnal
‎și mers la terapie,
‎toate lucrurile pe care le puteam face eu ‎ca să fac față,
‎când, de fapt, aveam nevoie ‎să mă sprijin pe femeile din viața mea
‎care mă iubesc destul cât să mă ajute.
‎A găsi conexiuni autentice cu alții, ‎indiferent în ce mod,
‎e cel mai bun lucru pe care-l putem face, ‎dincolo de orice am mai zis eu.
‎Dar adevărul e că sunt ‎răspunsuri normale la medii anormale
‎și nu e cazul să spunem că e o boală.
‎În unele privințe,
‎în loc să reparăm lumea noastră ‎și problemele reale din ea,
‎noi folosim substanțe psihotrope
‎pentru ca oamenii să accepte, cât de cât,
‎lumea stricată pe care le-o oferim.
‎Marea Demisie.
‎Așa numesc experții ‎tendința crescândă a demisionării
‎sau schimbării carierei.
‎Tot mai mulți americani se și pensionează.
‎Insistența de a reduce săptămâna de lucru ‎de la cinci zile la patru
‎capătă avânt mondial.
‎E clar că pandemia a transformat
‎modul în care americanii vor să lucreze ‎și munca pe care sunt dispuși s-o facă.
‎Clădim o mișcare pentru a rezolva ‎problema sănătății mentale în America.
‎Vrem să construim o societate ‎în care nimeni nu se simte izolat
‎și rușinat pentru dificultățile avute.
‎Vrem să creăm o lume ‎în care cine cere ajutor îl și primește.
‎Nu vrem doar să reacționăm ‎la bolile mentale.
‎Vrem să fim proactivi ‎pentru bunăstarea mentală.
‎Noi generații de sportivi,
‎inclusiv Simone Biles și Naomi Osaka, ‎vorbesc despre sănătatea mentală.
‎Trecem prin propriile probleme și e greu.
‎Nici nu știi câți oameni ajuți,
‎deși treci printr-un moment atât de greu.
‎Sănătatea mentală e puternic legată
‎de tot ce simțim și respirăm
‎și realizăm în viețile noastre,
‎fie că avem circumstanțe favorabile nouă
‎sau nefavorabile, nu?
‎Sănătatea mentală e totul.
‎Doamne, nu pot! Vai, inima mea! Zice:
‎„Mulțumesc că le oferiți celor ca mine ‎un spațiu sigur.” Nu pot!
‎E așa dulce!
‎A început cu o postare pe Instagram:
‎„Terapie gratis ‎pentru bărbați de culoare.”
‎Mă gândisem că va fi greu ‎să-i aducem la terapie,
‎fiindcă asta e impresia ‎creată de mass-media,
‎și nu era așa. ‎De fapt, noi am cam luat-o de la coadă,
‎fiindcă, atunci când am dat anunțul,
‎în primele vreo două zile ‎au venit 50 de bărbați:
‎„Vreau terapia gratis.” Și ne-am dat seama ‎că nu o gândiserăm prea bine!
‎Le oferim opt ședințe individuale gratis.
‎Momentan, 75% continuă cu terapia
‎și după ce nu mai e gratis.
‎E ca și cum le-am oferi un pahar cu apă,
‎iar acea apă ar trebui să îi învețe:
‎„Nici nu mi-am dat seama ‎că-mi era așa sete!”
‎Iar acum, chiar dacă le luăm acea apă,
‎să zică: „Știi ceva?” ‎Poate punem asta pe un tricou.
‎Un lucru discutat de ceva timp ‎cu pacienții mei
‎e ideea de flux.
‎Că te poți pierde în ceea ce faci,
‎indiferent ce ar fi. Dar, orice ai face,
‎te dedici complet acțiunii ‎și te pierzi în acțiune,
‎e ceva mai important decât tine.
‎Acum 12 ani, am fost la o fermă de cai,
‎unde aveau o misiune pentru a-i salva.
‎Cred că au ajuns ‎la vreo 60 de cai salvați.
‎Majoritatea au trecut ‎prin diverse situații nasoale.
‎Și am aflat că voiau voluntari.
‎Mi-am zis: ‎„Suntem în mijlocul unei pandemii,
‎când sălile sunt închise ‎și nu putem ieși în oraș să mâncăm
‎și nu putem face nimic. ‎Nu putem socializa.
‎Poate ne-ar prinde bine ‎voluntariatul în aer liber.”
‎Voluntarii vin să curețe padocurile,
‎să țesale caii și să-i scoată la plimbare.
‎Să ies în aer liber, ‎să fac muncă fizică pentru o cauză nobilă,
‎să mă apropii iar de animale,
‎toate acestea s-au coagulat
‎și m-au scos din casă, din propria minte,
‎să ies la muncă fizică
‎și la aer curat.
‎Să îmbrățișezi un cal după o zi proastă
‎e un lucru absolut minunat.
‎Am nevoie să mă concentrez ‎pe un stimul exterior mie,
‎așa că m-am apucat de aranjamente florale.
‎Eu găsesc procesul ăsta foarte liniștitor.
‎Mersul acolo și sortatul florilor,
‎privitul lor și al culorilor acestora, ‎totul e foarte tactil.
‎Și înțeleg că am nevoie ‎de aceste chestii tactile
‎pentru a mă descurca și a mă calma.
‎O mare parte din anxietatea mea ‎provine din sentimentul
‎că nu poți reuși ceva
‎sau că ceea ce faci e greșit.
‎Și îmi aduc liniștea aceste lucruri ‎pe care le fac pentru mine.
‎Nu le va privi nimeni, ‎să le judece sau să le critice.
‎Așteptările.
‎Te pot apăsa foarte mult.
‎Când poți renunța la ele, măcar parțial,
‎ai un sentiment de eliberare.
‎Nu arată bine. ‎E vorba de încercare și greșeală.
‎Anxietatea e holistică,
‎și îți spune că mintea și trupul sunt una.
‎Asta e înțelepciunea oferită de anxietate:
‎că mintea și trupul se ajută unul pe altul ‎și că sunt reciproce.
‎Când iei un Xanax ori de câte ori ‎simți anxietate, problema e
‎că nu-ți faci acele calozități mentale
‎care te-ar ajuta să tolerezi anxietatea.
‎Fiindcă, dacă storcești ‎experiența anxietății,
‎pierzi ocazia de a învăța ‎cum să te descurci singur cu ea.
‎Benzodiazepinele te costă aceste ocazii.
‎Aș spune că le iau la nevoie. ‎De câteva ori pe lună, probabil.
‎La momentul ăsta, e mai mult: ‎„Știu că îl am la nevoie.”
‎Dacă dieta, exercițiul fizic, ‎voluntariatul și resursele mele dau greș,
‎sau dacă viața urcă ‎la un nivel de nesuportat,
‎atunci mai am o unealtă.
‎Cu Xanaxul, eu nu am mai abordat ‎problema anxietății persistente,
‎care e mereu acolo.
‎Când am încercat Klonopin, ‎senzația era alta.
‎Te scapă mai fin de anxietate,
‎față de Xanax, care îți dă o palmă ‎peste față. Acționează rapid.
‎De asta nu se ia Klonopin la petreceri. ‎Nu se pretează la așa ceva.
‎Încă iau Lexapro, un antidepresiv SSRI,
‎în dozaj moderat.
‎Și am redus mult benzodiazepinele. ‎Încerc să nu le mai iau deloc.
‎Dacă nu-ți înfrunți anxietatea direct, ‎ci o faci prin intermediul
‎unui Xanax, nu o înfrunți cu adevărat.
‎Nu poți ajunge dincolo ‎decât trecând prin ea.
‎Ce te scoate dincolo de anxietate
‎e să treci prin ea, să o înțelegi
‎și să te împaci cu ea.
‎Pe de altă parte,
‎e ceva plin de stigmă și rușine ‎când îi spui cuiva:
‎„Trage-te singur de moț afară!” ‎atunci când nu poate.
‎Nu-i spui cuiva cu diabet: ‎„Fă-ți pancreasul să meargă mai bine!”
‎Știți, este evident că Xanaxul ‎e unul dintre acele medicamente
‎care fac lumea să ridice din sprâncene.
‎Și o parte din mine urăște faptul
‎că am nevoie de ajutor din exterior.
‎Cred că acea parte încăpățânată din mine ‎nu vrea să-l ia
‎pe o perioadă foarte lungă.
‎Aș vrea să mă pot prinde ‎cum s-o fac fără Xanax, dar, deocamdată…
‎și-a făcut treaba ‎și îi sunt recunoscătoare.
‎Partea perversă a benzodiazepinelor ‎e cât de bine funcționează.
‎Societatea noastră n-are răbdare ‎cu cei care au anxietate sau depresie,
‎dar toți le purtăm în noi.
‎Când iei prima dată benzodiazepine,
‎ce te scapă de ele!
‎Și te face să gândești:
‎„Nu e nevoie să mă simt mereu așa, ‎deci n-ar trebui,
‎și vreau mai multe benzo.” ‎Cred că benzodiazepinele erodează
‎rezistența pe care trebuie ‎să ne bazăm uneori
‎pentru a controla stresul, ‎anxietatea, situațiile dificile
‎și aspectele dureroase ‎ale unei vieți de om.
‎Rezistența e cheia supremă.
‎Nu doar pentru anxietate, ‎ci pentru sănătatea mentală în general,
‎pentru a supraviețui
‎și a tolera realitatea existenței ‎așa cum este ea.
‎Fie că e vorba de a trece prin Covid, ‎de propria mortalitate
‎sau de faptul că am ‎o tulburare de anxietate,
‎acceptarea e esențială. ‎Cu cât te apropii mai mult de ea,
‎cu atât de apropii de sănătate mentală ‎și mulțumire.
‎Privind în urmă, ‎nu cred că am avut o anxietate
‎mult diferită de cea ‎prin care trece un om obișnuit.
‎A fost tranziția de la liceu la colegiu
‎și mă simțeam puțin pierdut.
‎Printre primele lucruri, ‎m-am dus la medicul studenților.
‎Îmi amintesc clar cum aveam rețeta în mână
‎și mă gândeam: „Acum sunt adult.
‎Asta mi-a recomandat medicul să iau.”
‎Și asta am făcut.
‎Da, viața e grea,
‎și am uitat, cumva, acest lucru.
‎Dacă nu suntem fericiți, ‎e ceva în neregulă,
‎deci trebuie schimbare sau o pastilă.
‎Treaba noastră nu e să ne scăpăm pacienții ‎de orice durere și suferință,
‎ci să le facem suferința tolerabilă,
‎ca să poată considera că viața merită.
‎În sevraj, există un fenomen ‎numit „ferestre”.
‎E momentul când dispar simptomele.
‎Eram la locul de joacă cu fiul meu
‎și, din senin,
‎țiuitul din urechi s-a oprit,
‎presiunea din cap mi-a dispărut.
‎Și m-a cuprins ‎o senzație incredibilă de calm.
‎Nu mai simțisem așa ceva
‎în toată viața de adult.
‎Și iau benzodiazepine de când sunt adult!
‎Deci, dacă așa e viața de după benzo,
‎atunci, abia aștept!
‎Haide!
‎Da! E ușor! Da.
‎- Da! ‎- Bravo!
‎- Da! ‎- A fost grozav.
‎Am muncit din greu ‎ca să-mi schimb multe aspecte ale vieții
‎ca să nu mai simt anxietatea ‎la fel de intens.
‎Să înveți a face față lumii ‎e ca o călătorie.
‎Nu poți lua o pilulă și să fie totul bine.
‎E ceva ce înveți să faci în timp,
‎iar munca asta asiduă îmi permite ‎să vin aici, arătând drăguț
‎și pretinzând că mă descurc cu orice.
‎Uneori, va trebui să mă întorc
‎și să mai muncesc asiduu. ‎M-am împăcat cu asta. Și… da.
‎Subtitrarea: Crina Caliman