Downloaded from YTS.MX
EN DOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VARFÖR HAR JAG SÅN ÅNGEST HELA TIDEN?
FOLK FRÅGAR OCKSÅ: KAN JAG TA NÅT MOT ÅNGEST?
FLY ÅNGESTFÄLLAN HUR TEKNIKEN SKAPAR ÅNGEST
FLY ÅNGESTFÄLLAN
GENERATION Y UPPLEVER MEST ÅNGEST
SÅ ORSAKAR TEKNIKEN ÅNGEST
GER TELEFONEN DIG ÅNGEST ELLER DEPRESSION?
JOSEPH FRASCINA: LÄGET? SKA DU FORTFARANDE…
TANDLÄKARTID I DAG KL. 13
KOM IHÅG MATA KATTEN
PRESIDENTVALSRESULTAT
BARA KOLLAR. HAR DU PÅ NOTIFIKATIONER?
MÖTE MED ELLIOT MANDER I DAG KL. 15
Hur gör man för att hantera stress?
Vi har ett piller som tar hand om det på fem minuter.
Vad gör det egentligen? Hur mår man av det?
Det mildrar känslan hos miljoner.
Jag har alltid med mig Xanax. Det ligger i väskan.
Jag hade alltid den magiska kulan. "Jag har ett system som funkar."
Det snabbaste man kan göra när nån säger att de är stressade eller inte kan sova
är att säga: "Ta det här. Då kan du sova. Du blir lugn. Hej då."
Det har skett en Xanax-explosion.
Förskrivningarna har skjutit i höjden de senaste 20 åren.
Ungefär var åttonde amerikansk vuxen tar dem.
Det är många recept.
De har typ alltid funnits där. Man kan alltid fråga en kompis:
"Har du Xanax eller känner du nån som har?"
Har vi mer ångest som nation? Är vi mer medvetna?
Eller är det för att det finns fler läkemedel?
Ångest är ett larm som säger att nåt är fel.
Nåt stämmer inte här.
Vi låter aldrig hjärnan och kroppen ta en paus.
Vi jobbar i princip jämt.
En halv Xanax är idealläget.
Det är lugnet jag uppfattar att alla andra har.
Vänta, klockan är Xanax.
Ett piller är en enkel lösning
kring vilket vi har skapat en hel infrastruktur för att marknadsföra.
Läkare larmar om att de är mer vanebildande och farliga än folk tror.
Första gången jag tog det
sa jag: "Jag förstår varför folk blir beroende av det här.
Det här måste jag vara försiktig med."
Om jag visste det jag nu vet hade jag aldrig tagit första dosen.
Aldrig.
Man går till läkaren och väntar sig hjälp.
Man inser inte att om problemen skrämde, vänta tills du ser våra lösningar.
Vi är fast i den här gamla historien om att laga det trasiga
i stället för att bygga motståndskraft.
En unik sak med det moderna livet
är hur mycket tid vi tillbringar i våra huvuden.
Våra liv levs i mångt och mycket
i det här området mellan våra öron.
Vi flyr inte från tigrar. På sätt och vis hade det varit enklare.
Och för 2 000 år sen, vad var det viktigaste transportmedlet?
Rädsla. Ett djur morrade och tog en tugga av ens ben.
Då sprang man, vet du.
-Rädslan… -Rädslan höll en i rörelse.
-Ah. -Den höll en i gång.
När vi är oroliga liknar kroppens reaktion det som händer vid rädsla.
De flesta hjärnor, hos människor, apor, däggdjur
och till och med reptiler, har ett rädslocenter som heter amygdala.
Människor har två. De är symmetriska, sitter centralt och är lite mandelformade.
Amygdala reagerar om det finns nåt att vara nervös eller rädd för.
Det är kamp-flyktreaktionen.
Det sympatiska nervsystemet förbereder oss för handling.
Blodet pumpar, hjärtat rusar och våra muskler aktiveras.
Oro är faktiskt en form av energi.
Och energi, om den används rätt, kan vara väldigt positivt.
Det ger oss energi att uppnå nåt.
Vi blir smartare, mer fokuserade, mer drivna, ambitiösa och hoppfulla
om vi har rätt mängd oro som vi kan acceptera och jobba med.
När jag tänker på ångestsyndrom
tror jag att det drabbar folk som har en tendens
att få det här adrenalinpåslaget samtidigt som det är förlamande för dem.
Antingen är det kognitivt förlamande, fysiskt förlamande eller båda.
När jag får en ångestattack
börjar det med att jag blir varm och känner ett tryck.
Det känns som om luften blir tjock och trycker ner mig
som en riktigt varm och väldigt tung filt.
Hjärtat rusar och bultar.
Andningen blev snabbare och det kändes som ett hårt band kring bröstet.
Det känns som om jag behöver andas oftare
för att få nog med syre för att överleva.
Jag kunde inte hämta andan.
Pupillerna vidgas och man svettas. Blod flyttas från magen till lemmarna.
Och för mig är det: "Gud, jag får ont i magen.
Vad händer? Kommer jag att spy?"
Mina muskler blir så spända att jag bara drar ihop mig.
Man vet att: "Det här är fånigt. Det finns inget där."
Men man kan inte tänka logiskt alls.
Det händer en hel massa saker man kan kan mäta ner på molekylnivå.
Det är den fysiska nivån.
Så finns det en psykologisk nivå. Vad känner man? Fruktan.
Den här oron.
Rädsla. Sen tog jag en Xanax, och tre eller fyra minuter senare
var jag normal igen.
Det sa bara klick. Så kändes det när den verkade.
Det kändes som en magisk dryck.
Framför allt fick jag den fysiska avslappningen jag behövde
för att kunna slappna av i musklerna, slappna av i händerna och lugna andningen.
Det tog bort det intensiva trycket
medan jag försökte återfå balansen.
Jag hade aldrig känt nåt liknande.
Det ger en förmågan att bara släppa taget.
Bara släppa dagens stress och alla bekymmer.
Och allt det tunga är som bortblåst.
Jag vet inte om nån här har provat Xanax, men det är fantastiskt.
Väldigt dämpade applåder för Xanax.
Man får inga "whoo", utan snarare "jaaa".
Bensodiazepiner är läkemedelsfamiljen. Vilka är namnen folk känner igen?
Valium. Xanax.
Klonopin. Ativan. En av de första heter Librium.
Alla delar farmakologiskt samma mekanism.
Bensodiazepiner förstärker neurotransmittorn GABA i hjärnan.
Man kan kalla det för en hämmare.
Det minskar kommunikationen mellan två hjärnceller.
Så det lugnar ner hjärnan. Det bara "hysch".
Det lugnar alla våra kamp-flyktreaktioner.
Det lugnar andningen och pulsen.
Det hämmar alla de reaktionerna.
Och när vi blir biologiskt lugnare känner vi oss känslomässigt lugnare.
Jag kunde tänka klart. Tankarna flöt obehindrat.
Jag kände mig som en bättre version av mig och på vissa sätt var jag nog det.
När jag gick i andra klass visste jag att jag var nervös.
Jag hade orolig mage, vilket jag inte uppskattade.
Tidigt i livet utvecklade jag en intensiv fobi,
som mamma delade, inför att kräkas.
Det är en märklig fobi, men inte så ovanligt, vi vet nu.
Ända från att jag var sex år gammal var jag livrädd för det,
vilket ledde till fobier kring baciller och mat, och matförgiftningar.
Och den tid jag har lagt på att kolla omgivningen
med hänsyn till det hotet i mitt liv är rätt galen.
När jag blev äldre började jag drabbas av panikattacker.
Välkomna ombord.
Att flyga ger mig fortfarande överväldigande fysiskt oro.
Ta ett ögonblick och lokalisera närmaste utgång.
Om jag måste tala offentligt ger det överväldigande fysisk oro.
Under min karriär inom journalism, skrivande och utgivning
behövde jag flyga och tala offentligt alltmer i 30- och 40-årsåldern.
Jag gav ut två böcker och behövde tala om dem,
och genom det lärde jag mig att justera dosen.
Jag var fortfarande nervös, men inte som Cindy Brady i The Brady Bunch.
När den röda lampan lyser är vi i sändning och når ut i allas vardagsrum.
När det röda ljuset på kameran tänds fryser hon till.
Och 2014 gav jag ut boken My Age of Anxiety
som berör mina ångestproblem, i hopp om att det skulle hjälpa mig.
Det vore det bästa slutet för boken.
A, jag skulle bli botad, vilket var målet. B, den skulle sälja bättre
om den sa: "Gör så här!". Men jag har fortfarande ångest.
Inget tillfredsställande eller användbart slut.
Tänk dig att alla dina dagliga åtaganden hämmades av rädsla och ångest.
Scott Stossel har kämpat med ångest hela livet.
Författaren Scott Stossel är redaktör för The Atlantic och har en Harvardexamen.
Han är också gift och har två barn.
Korttidseffekten blev paradoxalt nog att min ångest förvärrades.
Min bensodiazepinanvändning ökade.
Hur behandlar du och 40 miljoner andra sån här ångest?
Så jag har provat massor,
men nu tar jag läkemedel, vilket jag inte berättade förut p.g.a. skammen.
Men jag tar antidepressiva, bensodiazepiner, vilket är…
-Som Xanax? -Xanax, ett läkemedel mot ångest.
Har du så att hela klassen kan få?
Jag har några. Ska jag dela med mig?
Nåt jag försökte klura ut medan jag skrev boken var:
"Är källan till ångesten genetiskt förutbestämd?
Är det ett psykiskt sår från när jag var ett litet barn?"
En stor andel av ens bastemperament, hur man reagerar på världen,
är till stor del medfödd.
Man har gjort en massa tvillingstudier
som visar att det är en starkt bidragande orsak.
Hur bidragande det än är så är det inte hela bilden,
för då skulle enäggstvillingar som växer upp ihop ha samma ångestnivåer.
Och så är inte alls fallet.
Erfarenheter man har bidrar enormt.
Snabb hip-hop-drive. Tryck i med fötterna.
Mina första erfarenheter av ångest var definitivt när jag gick i skolan.
Jag blev mobbad nästan hela min skoltid. Det fanns tre svarta barn på grundskolan.
Så jag var alltid den enda svarta personen i klassen
och upplevde mycket rasistisk mobbning.
Jag var rädd för rasterna. Det var då de värsta sakerna hände.
Jag växte upp i södra Florida och min familj hade en enkel bakgrund.
Mina föräldrar hade inte mycket.
Jag tog värvning efter high school eftersom jag ville gå på college.
Jag behövde finansiera studierna.
Jag var i Irak i ca 15 månader.
Jag hade turen att min tjänstgöring var mestadels händelselös.
Å andra sidan upplevde jag sexuella övergrepp i militären.
Och det var det som låg bakom många av problemen jag upplevde efteråt.
Djupt andetag. Känner du spänningen?
Sjuttiofem?
Nära.
När jag kom hem flyttade jag till New York för att gå på college.
Jag ville plugga mode.
Jag kände mig distanserad från mina medstudenter.
Jag var äldre än dem och hade genomgått sånt de inte hade upplevt.
Jag kunde inte alls relatera.
Och att sitta i föreläsningssalen var det viktigaste på hela dagen för mig.
Jag hade satt mitt liv på spel för att kunna sitta där.
Och min hjärna tvingade mig
att börja konfrontera det som hänt mig under tjänstgöringen.
Så allt det hände samtidigt.
Det var då jag först fick medicin, och det var till extremt stor hjälp då,
när jag genomgick en kris och desperat klamrade mig fast vid livet.
Innan jag la mig i går tänkte jag: "Vad behöver jag för att bli lugn?"
Jag behöver vara säker.
Det attackerar jämt mellanläget.
Jag måste veta. Jag behöver veta framtiden. "Kommer det bli bra?"
Nej, jag behöver prata med en läkare eller ett medium.
Jag måste få veta.
Så två veckor in i pandemin förlorade jag jobbet.
Jag tänkte: "Hur ska jag göra med hyran?
Hur ska jag göra med räkningarna? Vad kommer att hända?"
Jag flyttade ihop med min pojkvän.
Och sen fick jag veta att han hade varit otrogen,
så jag fick flytta hem till mamma.
Så jag var tvungen att stanna hemma. Jag arbetade inte.
Jag hade ingen bil.
Mina föräldrar jobbade och jag var ensam.
Jag var tvungen att dölja den här enorma smärtan
eftersom jag inte vill såra mina föräldrar.
De var väldigt upprörda.
Då insåg jag: "Det här är ångest."
Jag minns att jag tänkte: "Jag vill inte att det blir natt." Varenda kväll.
Jag hade jag en vän som hade Xanax och jag sa:
"Jag måste bedöva mig själv för att kunna sova."
Jag frågade min terapeut om det,
och till min förvåning sa hon att det var upp till mig.
Jag bara: "Vad fan?"
Jag hade väntat mig att terapeuten skulle lugna mig
och säga: "Så illa är det inte än. Det är inte Xanax-ångest."
Men sen sa hon sa: "Om du vill kan vi undersöka det alternativet."
Jag bara: "Bollen ligger hos dig."
Som en sån där glasgrej man krossar vid nödsituationer.
Men man måste välja sin nödsituation väldigt noga.
Bensodiazepinförskrivningar har ökat under de senaste två-tre decennierna.
Det räcker med att titta på antalet som kämpar med ångest.
En tredjedel av oss, nån gång under livet. Det innebär att man är försvagad av ångest
till den grad att man kan diagnostiseras med ångestsyndrom. Det är en stor andel.
Det jag tror händer är att du får en panikattack.
Nej, såna finns inte. Det är en pr-grej för kändisar.
Tro mig, jag har känt många kändisar.
Nej. De finns verkligen.
Vi matas med en myt om att alla andra har läget under kontroll.
"Jag är den enda som kämpar. Jag är den enda som har problem.
Alla andra klarar det utan problem."
BARA BRA VIBBAR
"Vad är felet med mig som gör att jag inte kan?"
Det är en cykel som går i gång då och då.
En del av den ekvationen är förväntningar.
Man förväntar sig att man ska kunna skapa nåt.
Och kunna visa det på sociala medier för en miljon följare.
Sociala medier ger folk ångest. Så är det bara.
Man jämför sin interna, sanna upplevelse
med deras externa, utvalda, tillrättalagda upplevelse. Man förlorar jämt.
Det finns många nya sociala problem.
Man saknar gränser mellan jobb och hem.
Iphones i stället för ögonkontakt är nu normalläget.
Om vi är i våra huvuden, på mobilen,
och på våra laptops, då är vi inte i kroppen. Vi är nån annanstans.
Tonåringar umgås mindre med vänner.
Vi är separerade från våra kroppar och varandra.
Vi är separerade från naturen.
Vi sitter alla ensamma och kollar telefonen.
-Plötsligt är dagen slut. -Det är ett stort skäl.
Kanske är psykoaktiva läkemedel ett sätt att anpassa sig till en värld
vi på vissa sätt inte är skapade för.
EXPLOSIONER SKAKAR BEIRUT
Vi stimuleras ständigt av fruktansvärda händelser
som sker över hela världen.
Ser vi starten på tredje världskriget?
Jag växte upp i en tid då nyheterna visades ungefär tre gånger om dagen.
Kärnvapen…
Nu kan man se nyheter dygnet runt, varje dag.
Det är bakgrundsbruset man inte tänker på varje dag, men det finns där.
Klimatångest.
Ensamhetens epidemi.
Valstress-syndrom.
Många amerikaner menar att de känner ångest och stress.
-Jag hämtar en Xanax i sovrummet. -Hämtar du sex åt mig?
-Jag tar med hela burken. -Okej.
Vi var inte i toppenform ens innan covid-19 kom.
Ångest hade redan gått om depression som samtidens diagnos.
Pandemin har gjort det värre.
Bara en i raden oerhörda utbrott.
Barnomsorg är en av de största källorna till stress.
Den enda lösningen jag hade var att gå in i en garderob,
falla på knä, gråta och be. "Snälla, hjälp mig igenom det här."
En grupp mammor har hittat ett udda sätt att hantera stress och påfrestningar.
Primalskrikterapi.
Forskarna kan inte tro vad…
Det är så många faktorer som samspelar
och gör oss mer oroliga i dag än nånsin tidigare.
17 DÖDADE I SKOLSKJUTNING
"OMÖJLIG ATT ÖVERLEVA"
TEKNISKA PROBLEM VAR GOD VÄNTA
Om man kunde resa tillbaka i tiden skulle jag gärna göra det med er.
Amerikaner drack. Åh, vad vi drack.
Oavsett om nån tar sin tillflykt till en flaska sprit eller medicin
ger de sig själva terapi och självmedicinerar.
Mänsklighetens redskap mot vad vi i dag kallar ångest har nog varit desamma
i tiotusentals år.
Vi har kallat det melankoli,
the vapours, den engelska sjukdomen,
neuroser, nervöst temperament, nervöst sammanbrott och neurasteni.
Neurasteni var den stora diagnosen under kapitalismen under USA:s förgyllda tid.
Det var enormt utbrett. Folk fick diagnosen åt höger och vänster.
Neurasteni betraktades som en ny typ av sjukdom
som orsakades av det moderna livet.
Folk flyttade in i städer. Fabriker startades upp.
Kvinnor blev en del av arbetskraften och blev mer självständiga.
Ångmaskinen, dagspressen och informationsflödet.
Nyheterna blev galet snabba.
Folk kunde läsa i morgontidningen om ett vulkanutbrott på andra sidan jorden
och gick hela dagen och tänkte på hur en vulkan kunde förstöra en hel stad.
Teknikinducerad ångest inte unikt för oss. Vi är inte de första som upplever det.
Ett typiskt symptom är en oförmåga att stänga av sina tankar.
Morbida tankar, sömnlöshet, matsmältningsproblem
och olika smärtor.
Ryggsmärtor var väldigt vanliga.
Sexuell dysfunktion och karies.
Karies.
En mycket lukrativ marknad utvecklades med hjälp av reklam och åter reklam.
"Känner du så här kan du ha den här sjukdomen, och här är botemedlet."
Många respektabla medelklassfamiljer betraktade alkohol som nåt syndigt.
Å andra sidan var medicin medicin.
Så är det än i dag.
Man snackar med en vän som säger: "Jag tar inga droger."
Men de tar medicin.
Och… Ja.
Jag visste att jag hade ångest,
men jag ville inte se mig som nån med ångest.
Jag ville inte slå in på en väg som gjorde mig svagare.
"Det är lugnt.
Ja, jag har mina små egenheter och så, men jag är inte sån."
Jag såg ett fantastisk avsnitt av Girlfriends
om hur svarta och andra icke-vita reagerade på terapi och psykisk hälsa.
Går du i terapi?
Joan, svarta går inte i terapi, de går till kyrkan!
Och många av oss försöker att be bort det.
Be bort sjukdom och det ena med det andra.
Men det är bevisat att inte allt går att bota med bön.
Som barn var jag högljudd och nervös. Jag ville bestämma jämt, men jag var glad.
"Det här är kul. Jag är mig själv.
Det här är mina utbrott. Saker ska vara korrekta."
Men jag tror att jag var udda. Jag var alltid en rätt udda unge.
Mina föräldrar lät mig åka konståkning och jag ville till OS.
"Det passar perfekt. Det handlar om precision och jag är bra på det."
Tills en bit in i tonåren.
Jag nojade över att jag gick upp i vikt. Och så:
"Gud, är jag bög också? Det här var mycket att hantera."
Så jag tänkte: "Det här är allt som är fel,
så jag får göra allt rätt."
Så jag blev en duktig elev och högpresterande.
På college kunde jag släppa loss inom partyscenen.
Men andra året i college kunde jag inte balansera allt längre.
Och då tänkte jag: "Det är för att jag inte kan fokusera.
Alla andra tar Adderall, så jag går till en läkare.
Med Adderall är allt lugnt, för då kan jag göra allt."
Men strax därpå dök ångesten upp, för det var det egentliga problemet.
Det var ångesten och att försöka hålla den stången
som förstörde allt annat runtomkring
eftersom det gick åt så mycket energi att hålla den i schack.
Jag sa: "Jag kan inte sova längre."
Och jag… Sånt ställer verkligen till det.
Han sa: "Känner du dig orolig och så?"
Jag sa: "Jag kanske inte skulle kalla det ångest, men jag är rastlös."
Han sa: "Vi kan testa Xanax."
Och några av mina bästa nattsömner tack vare Xanax.
Inga drömmar, bara pang på, blackout-sömn, vilket var fantastiskt.
Men jag tog aldrig itu med min ångest och jag trodde aldrig att jag hade ångest.
Jag tänkte: "Jag blir nervös av min Adderall."
Det var aldrig roten till problemet.
Under lång tid var det alltid ett resultat av nåt annat.
Och när jag träffade andra, särskilt folk från New York,
andra städer eller mer välbärgade områden sa de ungefär:
"Vi går till terapeuter allihop. Alla tar piller.
Livet suger. Vi mår inte bra, så det är så man hanterar det."
Introduktionen av medicinska behandlingar
och piller som effektivt behandlar sånt här
förändrade uppfattningen av stigma.
Har man glaukom i ögat och har svårt att se
tar man en glaukommedicin som gör att man kan se.
Kan inte kroppen reglera insulinet p.g.a. diabetes reglerar man det själv.
Det är inte ett moraliskt misslyckande om bukspottkörteln
eller ögonen inte funkar som de ska.
Så varför är det ett moraliskt misslyckande att drabbas av panik?
Finns det ett biologiskt problem löser man det.
Bensodiazepiner uppfanns under 1950-talet och det tidiga 60-talet.
Folk var hoppfulla, för de skulle ersätta barbiturater.
Det finns en stor risk att du har ett läkemedel i medicinskåpet
som är lika beroendeframkallande och skadligt som heroin eller morfin.
Jag syftar på barbiturater.
Den vanligaste orsaken till förgiftning i USA.
Man vaknar några timmar senare och har glömt hur många man tog.
Bäst att ta tre.
Bensodiazepiner är mycket säkrare.
VISSA ANVÄNDER BARBITURATER TILLS DE DÖR
Så på 1970-talet låg bensodiazepinerna i topp
över de mest förskrivna medicinerna i USA och hela världen.
Det ligger nåt i tanken att det är så här man medicinerar massorna.
Det är massans faktiska opium. Det är massornas bensodiazepiner.
Har nån en Valium?
På individnivå är det den olyckliga hemmafrun
eller den olyckliga advokaten som vill ha en annan karriär.
I stället för att klura ut ett bättre liv filar de bort obehagskänslorna
med hjälp av medicinerna.
Hur kan ni äta mitt under en sån här kris?
-Vi är nervösa. -Ta en Valium som en normal människa, då!
Men tro det eller ej, med tiden insåg vi att man kan ta för mycket av medicinerna.
Och det finns flera svåra bieffekter vid långtidsanvändning av bensodiazepin.
I dag hörde senatens hälsoutskott en rad hemska historier
från folk som är beroende av Valium.
En läkare från Kalifornien sa att abstinensen
kändes som om nån hällde fotogen under huden och tände eld.
Valium är Amerikas mest förskrivna läkemedel.
USA:s läkemedelsverk råder läkare att inte skriva ut dem mot vardagsstress.
Och sen kom Xanax.
Upjohns forskare lyckades skapa en molekyl som hjälper till att kontrollera ångest.
Den reagerar med nervceller i den del av hjärnan som styr känslor och oro.
Läkemedlet är mer selektivt,
med färre biverkningar än äldre läkemedel.
Xanax. Miljontals recept skrivs ut.
Jag är rädd att samma övermedicinering,
med samma slags "promiskuösa" tillgänglighet,
sker med det läkemedlet.
Och den 11 september öppnades portarna på vid gavel.
Folks nerver kollapsade. Folk var på helspänn.
Våndorna efter attacken på USA visar sig på många sätt, inklusive på psykisk hälsa.
Hur kan vi nånsin läka?
Katastrofen var också en massiv katastrof för den psykiska hälsan.
Recepten för mediciner mot ångest ökade med 23% i New York och med 8% nationellt.
Och reklamexponeringen ökade. Annonserna sa:
"Känner du dig mer nervös? Våra mediciner kan hjälpa dig."
De visade bilder på kvinnor
med bubblor med alla saker de oroade sig över.
Och kvinnor svarade.
Och antalet kvinnor som började ta antidepressiva,
ångestdämpande och sömntabletter efter 11 september bara ökade.
Jag vill inte vara fördomsfull, men många kvinnor får höra
att vi inte tar hand om oss själva och inte tar oss tid för oss själva.
Det ledde till att min ångest svämmade över.
Jag tillhör generationen som fick höra att vi kunde få allt.
Men de sa inte hur. Mamma var hemma med oss.
Jag tror att min mentala bild var att jag mest skulle vara hemma.
Det var det jag såg när jag växte upp. Men sen…
Jag var 34 när min son kom, så jag jobbade redan
och hade ett bolån. Jag gick från att ha fått livet i balans
till att jag måste jobba och sen försöka balansera:
"Vem ska ta min son till den lektionen? Hinner jag från jobbet i tid?
Nu måste jag hem och laga mat." Och jag kände att jag fungerade
på en konstant högfrekvent spänningsnivå.
Man tänker: "Jag jobbar klart och tar ett glas vin."
Och på det hela taget är det fysiskt och psykiskt
väldigt ohälsosamt för mig. Det funkar nog jättebra för somliga.
Men det drev upp min stress.
För ungefär två år sen
stegrades allt på samma gång.
Min mans mamma är lite dement
och bor på ett vårdboende i en annan stat.
Min son gick in i en ny fas av tonåren.
Vi fick omstrukturera vår relation och jag fick lära mig att backa.
Arbetet blev otroligt stressigt.
Och klimakteriet kan vända allt på ända.
Man har allt på rätt köl
och livet har varit bra tills man blir 50 eller nåt.
Och det sätter ens hormoner och ens liv helt ur balans.
Man kan absolut säga
att kvinnors och mäns kroppar inte är biologiskt identiska.
Det finns olika hormoner som fungerar på ett eller annat sätt.
Men viktigare ändå är nog att kvinnor har många andra kvinnor som förebilder
som visar hur man är orolig på ett acceptabelt sätt.
Kvinnor socialiseras till att uttrycka sina känslor mer.
Vi stöttar den lilla flickan som gråter
och behöver extra uppmärksamhet.
Men pojkar säger vi åt att gå ut och leka,
att slåss om saken, att vara hårda och sluta gråta.
Nu snyter vi oss och torkar tårarna
så att inte Mike och hans mamma ser oss så här.
Jag har varit terapeut i 16-17 år.
Jag har jobbat i skolor och gjort hemma-hos-terapi.
För fem år sen startade jag en privatklinik.
Och jag upplevde på min klinik att för få män gick i terapi.
Så i min process att försöka förstå varför inte män går i terapi
gjorde jag lite efterforskningar. Priset är en aspekt.
De kan vara underförsäkrade, oförsäkrade eller bara inte ha råd.
Det är nog skälet till att många inte går i terapi.
Men särskilt gällande svarta män
handlar det också om ett system som inte är utformat för dem.
Vilket det inte är.
Det är inte ett system som är utformat för icke-vita.
Jag har haft en icke-vit patient och känt:
"Det kommer inte att funka." Jag kan inte säga det på det sättet.
Det bästa exemplet är att en av frågorna
på mitt inskrivningsformulär är: "Har du nånsin upplevt trauma?"
Den här klienten har svarat nej på den frågan två-tre gånger.
En dag när han svarade på en fråga sa han:
"Få se… Var det före eller efter att jag blev skjuten?"
Och jag bara: "Vänta. Sa du 'blev skjuten'?
Det har du aldrig berättat om."
Vet ni vad han sa? "Du frågade aldrig."
Jag sa: "Det kan inte stå 'Har du blivit skjuten?' i formuläret.
Det är nåt unikt."
Han svarade: "Så unikt är det inte. Jag känner många som blivit det."
Då insåg jag att jag behövde förändra
själva sättet jag ställer frågorna på eller gör en bedömning.
Man kanske lever i en miljö
där ens personliga mänsklighet,
säkerhet och välbefinnande ständigt hotas.
Då måste man visa sig hård.
Att då erkänna att man kämpar med sin psykiska hälsa…
Nej, det gör man bara inte.
Jag gick en och en halv termin på college, så jag förstår Freud.
Jag förstår konceptet terapi.
Men jag får inte ihop det. Kunde jag vara lyckligare? Visst. Det kan väl alla?
Men i egenskap av en psykiater som behandlar män,
många män blir oroliga.
Men många har blivit bättre på att erkänna
att de är oroliga och att prata om social eller generell ångest.
Eller rädsla för smittor t.ex.
Det förändras. Det sker ett stort skifte.
Alla pratar om psykisk hälsa. Vi har Charlamagne du God.
Allt är psykiskt, det börjar med en tanke. Stämmer det inte här blir allt fel.
Vi har Jay-Z.
Om man växer som person inser man det absurda
i att det finns ett stigma.
"Varför pratar du inte med nån om dina problem?"
Det hjälper till att normalisera det för män.
Den typiska patientprofilen av vem som får bensodiazepin vidgas.
Så för 30 år sen var det typiska
en medelålders kvinna.
Nu blir det allt yngre åldersgrupper.
Vi ser att gamla människor inte bara får bensodiazepiner utskrivna,
utan fortsätter få dem under längre tid.
Utbildningen i hur medicinerna ska användas är inte alltid som önskat.
Det här är läkemedel som är tänkta att användas tillfälligt,
inte längre än en månad eller så.
Man hajar till när man tänker på det faktum
att väldigt många som börjar med bensodiazepin
kommer att fortsätta ta det i åratal eller årtionden.
När jag fick min första panikattack trodde jag att jag höll på att bli galen.
Jag sa: "Ni får låsa in mig, för jag vet inte vad som händer."
Så jag var nog 14 eller 15.
Jag hade rest massor som barn och gillade att flyga.
Men av nån anledning den dagen, just när vi skulle lyfta,
kändes det plötsligt som om jag smälte inifrån.
Jag kunde inte andas. Jag trodde att jag skulle dö.
Därefter flöt det på riktigt bra i några år.
Sommaren innan jag skulle börja sista året på high school jobbade jag på Panera.
Jag stod i kassan, så jag interagerade med folk.
Jag började böla framför ett par som kom in och jag var helt förkrossad.
Det var extremt pinsamt.
Jag bara: "Jag vet inte vad som pågår.
Jag har varit här hundratals gånger. Varför är jag… Vad är det med mig?"
Det gick så långt att jag inte kunde klara dagliga göromål
utan att bryta ihop.
Jag kunde inte gå och handla, köra bil
och såna enkla saker man normalt sett gör varje dag.
Man känner sig fast. Och vem vill känna så?
Man gör vad som helst för att slippa må så.
Jag och pappa har alltid varit otroligt lika.
Det är som om vi kan kommunicera utan att prata.
Han hade upplevt ångest när han var ung vuxen,
så han såg tecknen direkt.
Han var inte kvalificerad att hantera det jag behövde.
Jag visste inte mycket alls om psykofarmaka
när jag började gå i terapi.
Men hon nämnde ett läkemedel som hette Zoloft,
som jag började ta, och fortfarande tar.
Vi pratade inte om Xanax förrän jag behövde flyga igen.
Jag sa till min psykiater: "Det finns inte en chans att jag nånsin flyger igen.
Jag kör tre dagar i sträck om jag måste. Jag gör det bara inte."
Och hon typ: "Har du funderat på Xanax?"
Jag landade
och ville springa upp på en bergstopp och skrika ut att jag hade klarat det.
Jag grät inte. Jag hyperventilerade inte. Jag fick ingen panikattack. Jag mådde bra.
Det började med att jag tog Xanax för vissa situationer,
och sen valde jag att ta det dagligen för att det fungerade för mig.
Jag behöver den avslappningen för att somna.
Jag var liksom…
I det här läget ligger jag så långt under mina kompisar
och deras förmåga att bara leva.
Varför skulle jag fortsätta så om det fanns nåt som kunde hjälpa?
För alla mediciner och läkemedel finns det en risk-nytta-analys.
Så med benso är det en rätt omfattande risk-nytta-analys.
Den vanligaste bieffekten är att bara vara utmattad, avdomnad.
Det är därför de ofta ordineras för att hjälpa folk somna.
Man blir ohämmad, lite virrig och lite trött. Man kan ta dåliga beslut.
Ingen vill berätta alla detaljer om det som händer när man tar mediciner.
När jag tog det kändes allt jättekul.
MIN UPPLEVELSE AV LÄKEMEDLET XANAX
Det var ingen höjdare om jag skulle på intervju eller göra nåt viktigt
och bara skrattade hela tiden.
För vissa är den hämmande effekten en o-hämmande effekt.
De blir avslappnade, lätta, fåniga och tramsiga.
Jag känner mig bara så peppad och avslappnad
och redo att festa!
Bensodiazepiner är i princip alkohol i pillerform.
Ett av problemen med benso är att de kan störa korttidsminnet,
att man inte kan skapa nya minnen eller komma ihåg saker.
Allt blir lite luddigt.
Jag minns typ ingenting efter att jag tog det.
Det kan förstås vara väldigt illa om man är ute och kör.
Vissa risker med långtidsanvändning är välkända.
Men datan om Alzheimers sjukdom och demens är relativt ny
från de senaste åren.
Och det är en påtaglig risk.
Tänk er. Man tar nåt hämmande, så när hjärnan används mindre
kan vissa av de hjärncellerna börja dö så att hjärnans totala aktivitet minskar.
Det finns också en mycket mer vardaglig bieffekt
som vi kallar tolerans.
Det innebär att man behöver mer och mer av läkemedlet för att få samma effekt.
Det var en viktig del av min verktygslåda. Jag hade alltid benson med mig.
Jag höll praktiskt taget på i 30 år.
Det förändrade min generella ångestnivå. Jag visste att jag hade den magiska kulan.
"Jag har ett system som funkar.
Jag törs flyga. Jag klarar att tala offentligt
med min Xanax och Klonopin."
Innan dess hade jag tillbringat veckor, om inte månader, med att noja inför sånt,
drömt mardrömmar om dem och kallsvettats. Det försvann.
Om jag genomgick en svår ångestperiod då jag medvetet tog mycket mer
gick jag upp på en högre nivå och trappade av efteråt.
Jag kunde känna det. Efteråt fick jag fysiska symtom.
Ibland var det ökad oro.
GABA-receptorerna frågade: "Hör du, var är Xanaxen?"
Mardrömmarna jag fick blev annorlunda.
Jag drömde att jag skulle tala och hade tappat bort min Xanax.
Eller att jag satt på ett flygplan och hade slut.
Jag var uppenbarligen psykiskt beroende av benso från och med då.
Alla bensodiazepiner är inte likadana. Xanax verkar snabbare än de flesta andra
och effekten går över snabbare också.
Ämnen som har den där direkta starka effekten och sen slutar verka snabbt
och lämnar en dysforisk och suktande tenderar att vara mer vanebildande.
Jag har missbruk i släkten,
så jag har undvikit att ha substanser i mitt liv.
Jag dricker typ inte alls, jag har aldrig rökt
och har aldrig varit hög för att jag var rädd att det var nåt med min släkt
som gjorde folk beroende av saker.
Ja.
Bra jobbat.
Men vi pratade om att börja med en väldigt låg dos.
Vi pratade om vad jag skulle titta efter.
Och rädslan jag hade i början
att behöva öka dosen hela tiden slog inte in.
Jag kunde få mycket lindring med en ganska låg dos.
Och jag tror att min sunda rädsla för att bli beroende
fick mig att fokusera på att:
"Medicin är ett verktyg för att skapa utrymme
för att icke-medicinerna ska kunna göra verkan."
Om man använder dem förnuftigt då och då mot akut ångest
kanske det inte är nåt stort problem. Tar man dem flera gånger varje dag
blir det väldigt plågsamt att plötsligt sluta.
Det kan få allvarliga konsekvenser.
Folk kan bli psykotiska. De kan få krampanfall.
De kan drabbas av svår ångest och sömnlöshet.
Jag har till och med sett att bensodiazepinabstinens
kan leda till självmordstankar och självmordsförsök.
Om jag visste det jag nu vet hade jag aldrig tagit första dosen.
Aldrig.
Det var det största…
Det var mitt livs största misstag.
Jag flyttade till Colorado för att jag älskar friluftsliv.
Och jag älskar att åka skidor, bergsklättring och bergsbestigning.
Jag älskar forsränning och kajakpaddling.
Jag älskar faktiskt så många högrisk-adrenalinsporter
att jag börjar undra hur jag fick en ångestdiagnos från första början.
Hej, hjärtat. Får jag se?
-Alltså, pappa… -Ja?
Det är julgranen.
Ja. Oj, vilken hög.
Det här är snögubben.
Jättefint, hjärtat.
Jag kanske gick på ett eller ett halvt milligram Xanax i college.
Och under årens lopp kröp det upp till ett milligram,
två milligram och slutligen tre milligram,
som jag låg på i 12 till 15 år.
Och jag tog aldrig mer än min exakta dagliga dos.
Så runt 2013
berättade jag för min psykiater att livet går bra just nu.
Kelly var gravid med vårt första barn och jag ville verkligen bli pappa.
Han sänkte min Xanaxdos från tre milligram till två och ett halvt milligram.
Och från ingenstans började jag få några mystiska fysiska symtom.
Saker som ljud och lukter blev överväldigande.
Jag fick hjärtklappning. Huden på armarna kändes som om den brann.
Jag kunde få muskelspasmer både här och där. Jag blev helt dimmig.
Den fysiska tröttheten är ett av de värsta symtomen.
Min fru och jag blev alltmer oroliga. Det här var nåt allvarligt.
Jag gick till reumatologer, kardiologer, neurologer
och alla möjliga specialister.
Till slut sa en läkare: "Vet du, du har gått igenom hela spektrumet.
Jag skriver en remiss till Mayo Clinic, för de är de allra bästa."
Jag tog med hela familjen och flög till Minnesota.
Mayo-neurologen sa: "Jag tror att du har autoimmun encefalit.
Det är en hjärninflammation som är lätt att behandla.
Det är lite obekvämt. Du kommer att behöva infusioner."
Jag genomgick åtta veckor med infusioner, men mådde mig inte bättre.
Jag mådde om möjligt sämre.
Och under den här resan började jag fråga läkarna då och då:
"Kan det ha nåt med min medicin att göra?
Kan mina mediciner vara en orsak?"
Och svaret var jämt: "Nej. Medicinerna är det inte. Så mycket är säkert"
Vid det här laget hade min psykiater bytt ut min Xanax mot Valium.
Kalla det min intuition eller…
"Jag vet inte vad jag ska ta mig till, så jag vill dra ner på medicinerna."
I februari 2018
vaknade jag på morgonen och kände att nåt var väldigt fel.
Jag hörde barnen på nedervåningen,
men oljudet från deras lek var outhärdligt.
Det brände i huden. Det brände i bröstet.
Jag stod inte ut längre. Jag stormade ut ur huset
och började köra väldigt snabbt och planlöst.
En röst i huvudet sa: "Jag måste fly."
Och jag såg en höjd bredvid vägen,
säkert 100 meter hög, med ett stup på ena sidan.
Och jag sa bara:
"Jag ska klättra upp på höjden och hoppa."
Medan jag vandrade upp såg jag mina barn för mitt inre.
Och jag föll på knä
och sa: "John, det här är inte du."
Min fru hörde när jag körde in på uppfarten och mötte mig i dörren.
Och jag såg på henne och sa:
"Det måste vara Valiumet."
Och min fru började googla "Valium och självmord",
"Valiumabstinens" och "Xanaxabstinens".
Tyvärr var det patienterna själva och inte läkarkåren
som först insåg problemen med bensodiazepiner,
inklusive beroende, tolerans och abstinens.
Den informationen kom från 1970-talet
och beskrevs av dr Heather Aston,
en psykiater som drev en bensodiazepin- avvänjningsklinik i Storbritannien.
Det har varit en brist på utbildning i klinisk farmakologi…
PSYKOFARMAKOLOG
…och i hanteringen av abstinens.
Att lyssna på patienter är en förlorad konstform,
och läkare har också blivit hänförda av tanken
att läkemedel är botemedlet mot psykisk sjukdom.
Hon skrev avhandlingen The Ashton Manual, som finns online,
som är ett helt fantastiskt dokument.
Plötsligt hittade vi The Ashton Manual.
Där fanns alla symtom jag hade nämnt för alla läkare,
det ena efter det andra.
Min fru och jag såg på varandra och bara:
"Hur i hela världen?"
Jag gick till 32 olika läkare och ingen såg sambandet
med att jag drog ner på bensodiazepin och hade abstinens.
Vissa patienter har inga problem,
andra är känsliga för minsta lilla justering eller minskning av dosen.
Det gäller särskilt för äldre.
När vi åldras blir våra hjärnor mindre plastiska.
Så när folk blir över 50 och har använt bensodiazepiner i årtionden
blir det väldigt svårt att sluta.
Alldeles för få är medvetna om farorna.
För få läkare känner till farorna, vilket i det här läget är rätt förbluffande.
Det här är användbara verktyg. Jag är glad att jag har dem.
Jag är tacksam för människorna som uppfann dem.
Problemet är att vi använder dem alldeles för ofta
och vi använder dem alldeles för länge.
När man tittar på alla olika riskfaktorer för missbruk
är en av de viktigaste enkel tillgång till drogen.
Vi lever i en tid av hög överförskrivning och för stor tillgång,
vilket gör att det är lättare att prova och större risk bli beroende.
Jag har varit psykiater sen mitten av 90-talet, och om nån kom till mig då
och de hade symptom på ångest eller depression,
var jag tvungen att förklara: "Du har depression."
Eller: "Det här är en panikattack."
Jag var tvungen att avsätta tid under det första eller andra besöket
till att avstigmatisera att de behövde ta mediciner.
Ända sen 1997, när USA:s läkemedelsverk beslutade
att läkemedelsföretag fick rikta reklam till vanligt folk…
Man kan inte bara sluta vara kliniskt deprimerad.
Ingen kan, för det är en riktig sjukdom.
Du kanske känner dig orolig och kan inte sova.
Vi vet hur social ångest kan kännas. Den kemiska obalansen kan vara skälet.
Du kan få livet tillbaka.
Livet kan kännas som livet igen.
Jag behöver inte utbilda, avstigmatisera eller hålla i handen,
för folk kommer och säger: "Borde jag ta Wllbutrin eller Effexor?"
Eller: "Min Pilates-instruktör går på Paxil,
men min tandhygienist sa att Zoloft är bättre. Vad är skillnaden?"
Det var inget runtomkring-fix. Det gjordes inga uppföljningar.
"Hur mår du? Vad händer där uppe?
Hur är ditt känslotillstånd?" Det var bara en transaktion.
Medicin har blivit så industriellt
att läkare fungerar som arbetare vid ett löpande band.
Och efter honom var alla mina psykiater väldigt transaktionsfokuserade.
Jag hittade folk som var såna, för jag sa: "Jag vill inte prata om hur jag mår."
Det finns en enorm press på läkare att ha snabba patientmöten.
Fort in, fort ut. Skriv ut piller. Det är vad tredjepartsfinansiärer ersätter.
En läkare sa: "Kan du berätta om din barndom i Texas?"
Och jag sa: "Jag vill inte. Kan vi hoppa till receptet?"
Nu frågar vi patienter om de är nöjda med bemötandet.
Läkare vill gärna få höga betyg
för deras professionella karriär hänger ihop med recensionerna.
Så det är klart att med alla såna osynliga incitament
skriver läkarna ut det patienterna vill ha.
Det andra problemet är att det funkar på kort sikt.
När jag var 13 gick jag till en terapeut i New Hampshire.
KOMIKER
Som dagen jag…
Första dagen jag kom dit sa han… Och det här var väl 1984 eller nåt.
Och han sa: "Jag ska skriva ett recept åt dig.
Varje gång du känner dig ledsen tar du en sån här."
Det var Xanax.
Jag vill vara försiktig. Jag vill inte demonisera alla bensodiazepiner.
Men de skrivs ut för mycket, som opioider.
Båda är smärtstillande. Den ena mot emotionell smärta, den andra mot fysisk.
Det finns en enorm Xanax-kris inom många grupper.
Vi är mitt i en receptbelagd läkemedelsepidemi.
Ofta tror folk att det bara gällde opioider, men det handlade om mer.
Rapparen Lil Xan, en förkortning av Xanax,
är en av de över 50 artister vi hittade som refererar till Xanax i sin musik.
Jag tog nog 12-14 tvåmilligramstabletter om dagen.
RAPPARE
-Wow. -Det var riktigt illa.
Jag hör röster i mitt huvud
De vill att jag ska lägga av
Jag hittade Xanax i min säng
Jag drog i mig, somna om…
Det tveeggade svärdet att erkänna smärta eller oro
eller vad det nu är, utan att glamorisera det,
det är ett väldigt vasst tveeggat svärd. Det är så lätt att halka snett.
Och vi ger inte unga särskilt många verktyg för det.
Bobby började snart att göra som idolerna
och svalde sitt första piller i tionde klass.
Ett piller, sen var jag fast.
Det är bara ett samtal eller mess bort. Vilka piller som helst.
Sociala medier är nu ett viktigt verktyg för att köpa dessa piller online.
Det här är potentiellt… Det här kan bli ens langare.
Man skriver in några saker och får enkelt tag i Xanax.
Pillren finns överallt.
Jag hittade det här kontot med 104 langare som använder Snapchat.
Det är bara att skriva in deras namn. Det är en katalog över langare.
Nu finns det massor av folk i olagliga laboratorier
som gör jättepotenta varianter av bensodiazepiner.
Ny information om en dödlig drog. Det är ett litet vitt piller
utformat för att se ut som det ångestdämpande läkemedlet Xanax.
Men det är blandat med en extremt stark opioid vid namn fentanyl.
Folk kan köpa en pillerpress online. De kan köpa pillerfärgen.
Den här blandar fentanyl med vad man nu vill ha.
Och sen när jag snurrar på hjulet
kommer tabletten upp.
Man kan ha två piller man köpte av sin knarklangare,
men det ena har lite mer fentanyl än det andra.
Och den avslutar ens liv.
Pillren som kommer från Mexiko nu är professionellt gjorda.
Man ser ingen skillnad. Färgen är perfekt, märkningen är bra, liksom texturen.
De ser ut som de riktiga. Läskigt.
Kändis-tv-terapeuten Laura Berman
har avslöjat att hennes tonåriga son dog av en överdos i söndags.
Du misstänker fentanyl blandat med nåt?
Led han av smärta som motiverade att han tog dem?
-Tror ni att han visste vad han tog? -Nej.
Under de senaste tio åren har vi ofta sett
att de flesta överdoserna inte görs på bara ett ämne.
Det är oftast en kombination av olika mediciner.
Mycket bensodiazepin är inte särskilt farligt på egen hand,
men kombinerat med opioider är det ett sömnmedel och väldigt farligt.
Då får vi en dubbel hämmande effekt.
Man kan få akut hjärtfel. Man kan dö. Man kan sluta andas.
Han var bara tjugoett.
En populär YouTube-stjärna och en rappare på uppgång,
Lil Peep dog i går kväll.
Man hör om så många dödsfall i nyheterna
kopplade till smärtstillande eller bensodiazepiner.
De kämpar mot all sammantagen smärta och ångest som måste dämpas.
Jag såg mig i spegeln och insåg i det ögonblicket:
"Fortsätter jag så dör jag snart."
Så jag slutade tvärt.
Och jag fick några krampanfall och hamnade på sjukhus.
Xan berättar att han efter många försök blev ren.
Så jag ville skapa en rörelse, Xanarchy,
som bara handlade om att stoppa Xan-användning.
Det är vad jag vill lyfta fram.
Vi måste börja hålla varandra och oss själva ansvariga…
RAPPARE
…för vår glorifiering av drogkulturen. Definitivt.
Ge mig inte Xannie nu, aldrig nånsin…
Jag gillade inte att växa upp och se folk jag älskade bli några helt andra.
Det känns skumt. Och jag vill inte se fler dö. Jag vill inte att folk ska dö.
Barnen är kanariefåglarna i kolgruvan. De visar att det inte står rätt till
i världen.
Min klinik har blivit 50 % en "av-förskrivningsklinik",
då allt fler patienter kommer dit
eller blir remitterade dit för att sluta med opioider, bensodiazepiner eller båda.
Det är förvirrande för patienterna också, för de som är beroende av medicinerna
och tar dem länge kan inte föreställa sig ett liv utan dem.
Det kanske inte ens är ångestfria eller mår bra,
men de fungerar inte utan medicinerna. Tanken på det skrämmer dem.
Och det är abstinensen. Sån är toleransen och abstinensen.
Det är tur att jag läste kemi i college.
Det här är inget nån läkare kommer att lära en.
Det är en mikronedtrappning i flytande form.
Den tillåter en att minska dosen
i pyttesmå steg varje dag.
Gör man det för snabbt
kan man gå in i ett läge av ren skräck.
De här kemikalierna är så kraftfulla,
att det tar åratal att göra en sån här långsam nedtrappning.
JÄRNVÄGSÖVERGÅNG
Från mittlinjen till rälsen?
Hundrafemtiosex centimeter.
-Säg när du är redo för ettan. -Okej, kör.
-Här har vi sjuttiosex centimeter. -Sjuttiosex.
Jag jobbar inom Michigans förvaltning inom ett civilingenjörsprogram.
Jag har haft jobbet i tre år nu
och det är ett jobb för stora tjejer. Jag fick det när jag fyllde 18.
Och det var trevligt att folk litade på mig inom vissa områden.
Det är stressigt, men det är rätt stress för att pusha mig att få saker gjorda.
Jag blev inte helt överväldigad.
De flesta människor som är väldigt anti-Xanax
får sin inställning från att folk använder det som en drog.
När såna som jag ser folk använda det på fel sätt känner jag:
"Om ni bara visste vad det kan göra för nån som behöver det."
Jag tar ett milligram om dagen.
Det var min startdos och har varit min dos hela tiden.
Det kan vara beroendeframkallande. Det är det inte i för mig.
Men psykologiskt, ja.
Det är ju: "Har jag inte det, vad ska jag göra då?"
Det är lätt att bli helt och hållet beroende av ett läkemedel,
och jag vill inte…
Även om det är ett läkemedel som hjälper är det skrämmande.
Tänk om man får slut? Tänk om nån snor det eller man glömmer det. Vad gör man då?
Och den tanken skrämmer mig.
Medicinering kan vara väldigt viktigt för folk, och jag vill inte förminska
hur viktigt det kan vara för att hjälpa människor hantera ångest.
Det tar oss tillbaka till grundläget så att vi blir oss själva igen.
Men så fort man slutar ökar ångesten igen om man inte har nån annan behandling.
När mamma blev sjuk fick vi veta att det var långt framskriden tarmcancer.
Vi skyndade oss till flygplatsen. Jag, pappa och min syster bodde i Boston.
Varje gång jag åkte undrade jag: "Är det dags?" Tankarna bara snurrade.
Det var då jag fick min första panikattack.
Jag behövde komma ner hit och jobba.
Jag skulle hålla en presentation och bröt ihop totalt.
Jag stod på jobbtoan och hyperventilerade och trodde att jag hade en hjärtattack.
Jag bara: "Det här är… Herregud."
Det gick inte att komma ur det.
Innan mamma gick bort skrev hon ett brev.
Hon skrev brev till oss alla, min bror, min syster, mig och pappa.
Och i mitt skrev hon: "Förlåt för att jag begränsade dig
och för att jag fick dig att känna att du måste vara nåt
du aldrig skulle bli." När jag läste det så bara…
Jag bröt ihop och kände: "Ja, det är därför jag var så spänd
och så orolig så länge."
Man förväntas vara på nåt särskilt sätt.
För mig var det: "Du förväntas inte vara så prålig som du vill.
Du är inte vit, varför pratar du så där? Jag anser att du borde prata så här."
Min mamma gick bort i augusti,
och det var då allt verkligen bubblade upp till ytan.
Det var bara en känsla av:
"Jag har mig själv och jag måste klura ut det här."
Då kände jag att jag behövde terapi.
Vet man att vissa saker gör en orolig och de inte försvinner
blir det väldigt viktigt att bara komma ihåg grunderna.
Först och främst, andas.
Att få tillräckligt många timmars sömn.
Jag uppmuntrar folk att sova massor.
Fysträning.
Och var utomhus så mycket som möjligt.
Att träna och få solljus. Att göra saker som yoga eller meditation.
Meditation har hjälpt mig jättemycket.
Vi vet att det faktiskt skapar ett biologiskt avslappningstillstånd.
Det stör faktiskt en ångestupplevelse.
Man kan inte vara avslappnad och ha ångest på samma gång.
Det finns andra mediciner som inte är vanebildande på samma sätt.
Selektiva serotoninåterupptagshämmare. De botar inte ångest här och nu,
men de sänker den totala ångestkvoten
och gör folk mindre benägna att få panikattacker.
Jag är psykiater i New York och skriver självklart ut recept
på antidepressiva- och antiångestläkemedel.
Men jag pratar också om cannabisbaserade mediciner,
för de kan vara till stor hjälp mot ångest.
Man blir inte ohämmad. Man blir inte dimmig.
Man har kvar förståndet, men kan hantera stress lite bättre.
Vi vet mycket om att behandla dessa störningar,
och det mest framgångsrika, med bäst evidens,
är kognitiv beteendeterapi.
Så teknikerna brukar fokusera på dessa systematiska vanor att tänka
och bete sig och på våra val.
Och de skapar också en ny inställning till hur vi tänker på vår oro.
Med det extra lagret, den lilla rösten som terapin odlar fram, som säger:
"Det är okej. Du känner dina känslor nu. Det är okej att känna känslor.
Känslor är inte fakta. Tankar är inte fakta.
Du behöver bara fortsätta med dagen, sen kommer i morgon.
Och till slut kommer du inte att känna så här mer."
Det är tillräckligt för att orka fortsätta.
För faktiskt, när man upplever de riktigt svåra stunderna
måste man bara fortsätta.
Det har blivit så tydligt under pandemin.
Men social kontakt
är bland de starkaste sätten att störa ångest.
Ensamhet är en av de största hoten mot både psykisk och fysisk hälsa.
Jag fick igenom en skilsmässa i år,
och mellan insikterna som avslutade mitt äktenskap
och att jag behövde börja om livet på nytt,
hamnade jag i en depressions-ångest-cykel igen.
Jag hade varken berättat för mamma eller mina bästa vänner vad som hade hänt.
Jag försökte fokusera på meditation, min dagbok och att gå i terapi.
Jag gör allt jag kan för att jag ska hantera det.
Men det jag behöver är att luta mig mot kvinnorna i mitt liv
som älskar mig och hjälper mig vidare.
Alla sätt vi kan skapa autentiska relationer med andra…
Glöm allt det andra jag sa, för det är nog det bästa vi kan göra.
Men sanningen är att normala reaktioner på onormala miljöer
behöver man inte säga är en sjukdom.
På sätt och vis är det vi gör, i stället för att fixa världen
och de reella problemen i den,
att vi använder psykoaktiva läkemedel för att få folk att bara acceptera
den trasiga värld vi erbjuder dem.
Den stora uppsägningen.
Det är vad experter kallar den växande trenden att arbetare slutar
eller byter karriär.
Allt fler amerikaner går också i pension.
Rörelsen för att förkorta arbetsveckan från fem dagar till fyra
får fart jorden runt.
Den här pandemin har förändrat hur amerikanerna vill jobba
och vilka jobb de är villiga att göra.
Vi bygger en rörelse för att ta itu med psykisk hälsa i USA.
Vi vill bygga ett samhälle där ingen behöver känna sig isolerad
och skämmas för att de kämpar.
Vi vill bygga en värld där alla som behöver hjälp kan få den.
Vi vill inte bara vara reaktiva mot psykisk ohälsa,
utan proaktiva för psykiskt hälsa.
Nya generationer idrottare, inklusive Simone Biles och Naomi Osaka
pratar om psykisk hälsa.
Vi går igenom saker och det är svårt.
Du inser nog inte hur många du hjälper, när du sitter här i denna svåra stund.
Psykisk hälsa har allt att göra
med allt vi lever och andas
och inser i våra liv.
Oavsett om våra omständigheter är gynnsamma eller ogynnsamma.
Psykisk hälsa är allt.
Gud. Jag kan inte. Lugn, hjärtat. Han skriver:
"Tack för att ni erbjuder en trygg plats för folk som jag." Alltså…
Vad fin han är!
Det började med ett Instagram-inlägg som sa: "Gratis terapi för svarta män."
Det verkade svårt
att få svarta män att gå i terapi, för det är vad media vill att vi ska tro.
Så var inte fallet. Vi började faktiskt baklänges,
för när vi gjorde reklamen "Gratis terapi för svarta män"
fick vi 50 sökande på två dagar som sa: "Jag vill ha gratis terapi."
Vi bara: "Vänta nu. Vi tänkte inte igenom det här."
De fick åtta gratis individuella träffar. Nu fortsätter 75 % av dem med terapin
trots att det kostar.
Det är som om vi gav dem vatten att dricka och det vattnet ska lära dem:
"Jäklar. Var jag så törstig?"
Nu, trots att vi slutar bjuda på vatten, är det som om: "Vet ni vad?"
Det kan bli nästa tröja.
Nåt jag har pratat med patienterna om ett tag
är tanken om flow.
Man kan helt gå in i att göra nåt.
Det kan vara vad som helst. Men oavsett vad man gör
har man gått upp totalt i görandet och förlorar sig själv i det.
Det blir större än jaget.
För tolv år sen åkte vi till en hästgård.
De hade tagit på sig att rädda hästar.
Jag tror att de har 60 räddade hästar.
De flesta har haft dåliga omständigheter av nåt slag.
Sen hörde vi att de sökte volontärer.
Jag tänkte: "Vi är mitt i en pandemi
då gymmen är stängda och vi inte kan gå ut och äta.
Vi kan inte hitta på nåt eller umgås.
Det här volontärarbetet utomhus kanske är bra att göra."
De frivilliga kommer ut och städar hagarna,
ryktar hästarna och går promenader med dem.
Att kunna vara ute och arbeta fysiskt för en god sak
och få umgås med djur igen…
Allt med det bara klaffade
för att jag skulle komma ut från hemmet och mitt huvud
och åka och jobba hårt och få lite friskluft.
Att krama en häst när man har en dålig dag är helt underbart.
Jag behöver mer stimulans utifrån som jag kan fokusera på,
så jag började med blomsterarrangemang.
Det är nåt så fridfullt över hela processen
att åka och gå igenom blommorna
och titta på blommorna och färgerna. Och det är väldigt taktilt.
Och inser att jag behöver de taktila sakerna
för att stå ut och lugna mig själv.
Så mycket av min ångest kommer ur känslan av att inte kunna lyckas med nåt
eller att det jag gör är fel.
Det som ger mig frid är saker där jag känner: "Det här är för min skull."
Så det finns ingen som ska se på det och bedöma det eller kritisera det.
Förväntningar.
De har så stor vikt.
Och när man kan släppa dem en aning är det en frigörande känsla.
Det blev inget snyggt. Man lär sig av sina misstag.
Ångest är holistiskt.
Det säger en att kroppen och sinnet är ett.
Det är insikten ångesten ger oss,
att vår kropp och vårt sinne jobbar tillsammans och påverkar varandra.
Problemet med att ta en Xanax varje gång man blir orolig
är att man inte härdar sig mentalt
på det sätt som behövs för att klara mer oro.
För om man kväver upplevelsen av ångest
går man miste om chansen att lära sig att hantera den på egen hand.
Det är ett pris man betalar.
Jag antar att jag tar dem efter behov. Antagligen ett par gånger i månaden.
Nu är det nog mer: "Jag vet att jag har det vid behov."
Om matrutinerna, träningen och volontärarbetet…
Om mina resurser inte räcker till
eller om livet blir stressigt utom kontroll
har jag ett verktyg till.
Med Xanax tog jag aldrig itu med min bakgrundsångest som alltid fanns där.
Första gången jag tog Klonopin var det annorlunda.
Det är en mjukare ångestdämpning jämfört med Xanax,
som är som ett slag i ansiktet, jättesnabbt.
Det är därför folk inte festar på Klonopin. Klonopin är ingen festdrog.
Jag tar fortfarande Lexapro, ett antidepressivt SSRI-läkemedel.
En ganska måttlig dos.
Och jag har verkligen skurit ner på benso och försöker att inte ta dem.
Konfronterar man inte ångesten direkt,
om man gör det med Xanax som mellanhand, konfronterar man den inte på riktigt.
Den enda utvägen är att komma igenom det.
Det som kan få en till den andra sidan av ångesten
är att faktiskt gå igenom den, uppleva den och förstå den,
och sluta nåt slags fred med det.
Å andra sidan
är det väldigt stigmatiserande och skambeläggande att säga till nån
att dra sig upp på egen hand om de inte kan.
Man säger inte åt nån med diabetes: "Få ordning på din bukspottkörtel!"
Alltså, Xanax är uppenbarligen ett sånt läkemedel
som får folk att höja en smula på ögonbrynen.
Och en del av mig ogillar verkligen det faktum
att jag behöver hjälp från nåt annat än mig själv.
Och det… Min envisa sida vill verkligen inte använda det
under nån jättelång tid.
Jag skulle gärna vilja lista ut hur man gör det utan Xanax,
men just nu…
…har det gjort sitt jobb och det är jag tacksam för.
Det lömska med bensodiazepiner är att de funkar så bra.
Samhället är inte så förlåtande mot folk med ångest eller depression,
men alla kan känna det.
Och när folk utsätts för bensodiazepin första gången, jädrar vilken lättnad.
Sen får det dem att tänka:
"Jag behöver inte må så, så jag borde inte det. Jag vill ha mer bensodiazepin."
Bensodiazepiner eroderar motståndskraften vi måste förlita oss på nån gång i livet
för att hantera oro, ångest, svåra situationer
och de smärtsamma aspekterna av att vara människa.
Motståndskraft är nyckeln till allt,
inte bara gällande ångest, utan psykisk hälsa generellt,
att överleva i världen och att tolerera den existentiella verkligheten som den är.
Vare sig det gäller att hantera covid, vår egen dödlighet
eller att jag faktiskt har ångestsyndrom.
Acceptans är nyckeln. Och ju närmare man kommer,
desto närmare kommer man psykisk hälsa och välbefinnande.
När jag nu ser tillbaka vet jag inte om jag hade nån oro
som skilde sig från vad folk i allmänhet går igenom.
I övergången från high school till college
kände jag mig bara lite vilsen.
Bland det första jag gjorde var att besöka studenthälsan.
Jag minns så tydligt att ha receptet i handen
och tänka: "Nu är jag vuxen.
Det här är vad studenthälsan rekommenderade att jag tar."
Så det gjorde jag.
Ja, livet är hårt, och på nåt sätt har vi glömt det.
Är vi olyckliga är nåt fel och vi måste ändra på det eller ta ett piller.
Vårt jobb är inte utradera all smärta och allt lidande patienterna känner,
utan att göra lidandet överkomligt så att de fortfarande behåller livslusten.
Det finns ett fenomen i abstinens som kallas "fönster".
Det är när ens symptom smälter bort.
Jag var på lekplatsen med min son, och utan förvarning
slutade det ringa i mina öron.
Trycket i huvudet bara försvann.
Jag kände ett fantastiskt lugn.
Jag hade aldrig upplevt nåt sånt under hela mitt vuxna liv.
Och jag har gått på bensodiazepin under hela mitt vuxna liv.
Så om det är så livet är efter benso,
ser jag verkligen fram emot det.
Nu kör vi.
Ja! Inga problem. Ja.
-Ja! -Bra jobbat. Inga problem där.
-Ja! -Grymt.
Jag jobbade hårt för att förändra många aspekter av mitt liv
så att jag inte upplevde lika intensiv ångest.
Att lära sig att hantera världen är en resa.
Man tar inte bara ett piller och sen är allt lugnt. Det tar tid.
Och allt det slitet är det som gör att jag kan vara här och verka så tuff
som om jag hade läget under kontroll.
Ibland kommer jag att behöva backa
och göra mer slitgöra, men jag är okej med det. Och… ja.
Undertexter: Oskar Blomberg