Downloaded from YTS.MX
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ ФІЛЬМ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ЧОМУ Я ПОСТІЙНО ДУЖЕ ТРИВОЖУСЯ?
ЛЮДИ ТАКОЖ ПИТАЮТЬ: ЩО ВЖИТИ ПРОТИ ТРИВОГИ?
ЯК ТЕХНОЛОГІЇ СПРИЯЮТЬ ТРИВОЗІ
ВИРВІТЬСЯ З ПАСТКИ ТРИВОГИ
МІЛЕНІАЛИ — НАЙТРИВОЖНІШЕ ПОКОЛІННЯ
ЯК ТЕХНОЛОГІЇ СПРИЯЮТЬ ТРИВОЗІ
ТЕЛЕФОН ВИКЛИКАЄ ТРИВОГУ ЧИ ДЕПРЕСІЮ?
ДЖОЗЕФ ФРАСІНА ГЕЙ. ЯК СПРАВИ? ТИ ДОСІ…
ДАНТИСТ СЬОГОДНІ О 13:00
НАГОДУЙ КОТА
РЕЗУЛЬТАТИ ВИБОРІВ
ТИ ВВІМКНУВ СПОВІЩЕННЯ?
ЗУСТРІЧ З ЕЛЛІОТОМ О 15:00
Як ви справляєтеся зі стресом?
Пропонуємо таблетку, яка подіє за п'ять хвилин.
Як саме вона діє? Що відчуваєш після неї?
Вона знімає напругу мільйонам.
Ксанакс завжди зі мною. Він і зараз у мене в сумочці.
Я знав, що маю чарівну паличку. Я знайшов безвідмовний засіб.
Коли хтось каже: «Я нервую. Я погано сплю»,
найшвидша відповідь:
«Ось пігулка. Випий і заснеш».
«Вона заспокоїть. Бувай».
Відбувся вибух ксанаксу.
За останні 20 років число приписів різко зросло.
Майже кожен восьмий дорослий у США вживає ліки.
Багато рецептів.
Він завжди був поруч, якщо чесно.
Просто питаєш подружку:
«Маєш ксанакс чи знаєш когось, хто має?»
Бо наш народ почав більше тривожитися?
Став обізнанішим?
Чи тому, що ліків побільшало?
Тривога сигналізує, що щось не так.
Щось зовсім не так зараз.
Ми не даємо передиху мозку й тілу.
Ми постійно працюємо.
Пів таблетки ксанаксу — моя ідеальна доза.
Здається, усі живуть під таким легким кайфом, як я.
Чекай. Хвилинка ксанаксу.
Пігулка — це дуже просте рішення,
для просування якого працює ціла інфраструктура.
Лікарі попереджають, що небезпека звикання вища, ніж вважається.
Коли я прийняла його вперше,
то сказала: «Зрозуміло, чому люди звикають до нього».
З ксанаксом точно треба бути обачною.
Знаючи те, що знаю зараз,
я б ніколи не почав його вживати.
Ніколи.
Ви йдете до лікаря по допомогу та не здогадуєтеся,
що запропоноване розв'язання проблем злякає більше за самі проблеми.
Ми досі вчиняємо по-старому,
лагодимо зламане, а натомість мали б розвивати стійкість проти нього.
Сучасне життя унікальне тим,
наскільки багато всього ми переживаємо в голові.
Тобто зараз ми дійсно проживаємо життя переважно
в цьому просторі між вухами.
Ми не тікаємо від тигрів. У певному сенсі це було б значно простіше.
Яким був основний вид транспорту 2000 років тому?
Страх. Тварина гарчала й кусала за ногу. Ти пробіг би два кілометри за хвилину.
-Страх штовхав… -Спонукав рухатися.
-Ясно. -Спонукав бігти.
Тривога запускає в тілі процеси, дуже подібні
тим, які викликає страх.
Мозок людини, примата, ссавця і навіть рептилії
має центр страху, який називається мигдалиною.
У людини їх дві. Вони симетричні, мигдалеподібні, містяться всередині мозку.
Мигдалина активується, коли є причина хвилюватися чи боятися.
Це реакція типу «бий-біжи».
Так наша симпатична нервова система готує нас до дій.
Кров пульсує, серце гупає,
м'язи напружуються.
Тривога — це форма енергії.
А правильно спрямована енергія може бути дуже позитивним фактором.
Насправді вона заряджає нас на досягнення та здобутки.
Ми стаємо розумнішими, більш зібраними, амбітними, упевненими,
якщо маємо рівень тривоги, який ми здатні прийняти й подолати.
Що стосується тривожних розладів,
то вони трапляються в людей, які схильні
до сплесків адреналіну,
і ці сплески їх паралізують.
Це або когнітивний параліч, або фізичний, або обидва одразу.
Коли в мене напад тривоги,
насамперед я відчуваю жар і тиск.
Мені здається, що повітря густе, що воно тисне на мене,
наче дуже гаряча й важка ковдра.
Серце колотиться та гупає.
Дихання пришвидшувалося,
і здавалося, що груди стискає ременем.
Здається, я маю дихати частіше,
щоб отримати достатньо кисню і вижити.
Я просто не могла перевести подих.
Зіниці розширюються. Ти пітнієш.
Кров відтікає від шлунка до кінцівок.
Я думаю: «Боже. Живіт болить».
«Що тепер буде? Я захворію?»
М'язи настільки напружені, що я починаю здавлювати все.
Головою розумієш: «Це смішно».
«Нічого такого». Але мислити логічно не вдається.
Безліч змін відбувається на молекулярному рівні.
Це фізичний рівень.
Є ще психологічний рівень. Що ти відчуваєш? Жах.
Це побоювання.
Страх. А потім я приймала ксанакс,
і за три–чотири хвилини
я знову почувалася в нормі.
Я відчував його дію миттєво,
тож він був чарівним еліксиром для мене.
По-перше, він розслабляв фізично,
це було мені потрібно, щоб розслабити м'язи,
розслабити руки, дихання,
він знімав страшенний тиск,
поки я намагався відновити рівновагу.
Я не відчувала такого раніше.
Він дає тобі можливість відпустити.
Просто відпустити усі денні стреси й турботи,
зникає увесь тягар, який лежав на плечах.
Не знаю, чи ви пробували ксанакс, але він неймовірний.
Дуже скромні аплодисменти ксанаксу.
Не «овва», а радше «так».
Бензодіазепіни.
Це певна група препаратів. Які назви знають люди?
Валіум. Ксанакс.
Клонопін. Атіван. Один із перших зветься лібріумом.
Вони мають однаковий фармакологічний механізм.
Бензодіазепіни посилюють нейромедіатор мозку, що зветься ГАМК.
Вважайте його депресантом.
Він заважає обміну інформації між клітинами мозку.
Він пригнічує діяльність мозку.
Він наче… Розумієте?
Він заспокоює всі реакції типу «бий-біжи».
Він уповільнює дихання. Уповільнює серцебиття.
Він пригнічує всі ці реакції.
І в результаті,
коли ми біологічно спокійні, ми спокійніші емоційно.
Я міг думати ясно. Думки пливли плавно.
Через нього я почувався кращим собою, і в певному сенсі я таким ставав.
Уже в другому класі я знав, що був нервозним хлопчиком.
Знав, що маю нервовий шлунок, і мені це не подобалося.
Я змалку страждав від гострої фобії,
вона була в мами теж, боявся блювоти,
це така специфічна фобія, але це не рідкість, як тепер відомо.
З шести років я жив у смертному жаху через неї,
і це призвело до фобії мікробів, їжі та харчових отруєнь.
Я витрачаю шалену кількість часу на обстеження свого оточення
на предмет цієї конкретної загрози моєму життю.
Коли я подорослішав, у мене почалися панічні атаки.
Вітаю на борту.
Польоти досі викликають у мене непереборну фізичну тривогу.
Знайдіть найближчий до вас вихід.
Коли я маю виступати публічно, то відчуваю непереборну фізичну тривогу.
Коли я працював журналістом, писав і редагував,
мені було від 30 до трохи за 40, то доводилося
більше літати й виступати публічно.
Я видав дві книги, розповідав про них публіці
і думав, що вже навчився дозувати ліки.
Я досі тривожився,
але не так, як Сінді Брейді у фільмі «Брейді Банч».
Коли загориться червоне,
ми вже в етері, ми будемо в кожній вітальні.
Коли на камері загоряється червоне, і вона ціпеніє.
Згодом, у 2014 році, я видав книгу «Мій вік тривоги»
про свої проблеми з тривогою, і подумав, може, це мені допоможе,
бо буде найкращим фінальним епізодом для книги.
По-перше, я б одужав, і це головне.
По-друге, книга стала б ще більшим бестселером,
бо була б про те, що робити, а не про те, що я досі в тривозі.
Не надто задовільний і корисний кінець.
Уявіть, що страхи й тривога псують
усі ваші повсякденні справи.
Скотт Стоссел долає тривогу все життя.
Її автор Скотт Стоссел — редактор журналу «Атлантик» і випускник Гарварду.
А ще він одружений і має двох дітей.
Трохи згодом це дало нелогічний ефект,
бо моя тривога посилилася.
Мій рівень споживання бензодіазепінів підвищився.
Як ви та інші 40 мільйонів людей долаєте тривогу?
Я перепробував багато чого,
я приймаю ліки, я не визнавав
цього ніколи, бо соромився.
Але я приймаю антидепресанти, бензодіазепіни, які…
-Типу ксанаксу? -Ксанакс, препарат проти тривоги…
Захопили достатньо для всього класу?
Щось маю. Хочете, щоб поділився?
Коли я писав книгу, то серед іншого ставив собі питання:
«Може, тривога виникає через генетичну схильність?
Якусь дитячу психічну травму?»
Велика частка вихідного темпераменту,
способу реагування на світ
властиві нам від народження.
Проводилися різні дослідження близнюків.
Вони виявили, що це має глибокий вплив.
Однак, хоч який він глибокий, він не всеосяжний,
бо якби було так, то однояйцеві близнюки завжди мали б однаковий рівень тривоги,
а це зовсім не так.
Пережите має величезний вплив.
Швидко, як у хіп-хопі. Рухай ногами швидше.
Однозначно, перші тривожні переживання почалися в мене в школі.
Мене цькували майже всі шкільні роки.
У молодших класах було лише троє темношкірих дітей.
Отже, я завжди була єдиною темношкірою в класі,
тож було багато расового цькування.
Я боялася перерви,
бо найгірше відбувалося саме тоді.
Я виросла в скромній родині в Південній Флориді.
Батьки були небагаті.
Після школи я пішла в армію,
бо вирішила вступати в коледж.
Я мала заробити на нього сама.
Я була в Іраку близько 15 місяців.
На щастя, я можу сказати, що служба минула без сюрпризів.
З іншого боку, я зазнала сексуального насилля
на службі, і саме воно спричинило багато проблем,
які я пережила після демобілізації.
Глибокий вдих. Є напруга?
Сімдесят п'ять?
Майже.
Після повернення
я вирішила їхати в Нью-Йорк вступати в коледж.
Я хотіла вивчати моду.
Я почувалася чужою поруч з іншими студентами,
бо була старшою за них
і зазнала те, чого вони не знали.
Я не могла наводити стосунки.
Того дня сам факт мого перебування
в класі був найважливішим для мене,
бо заради потрапляння за ту парту я поставила на кін своє життя.
До того ж мій мозок змушував мене стати лицем до подій,
що сталися зі мною на службі.
Тож усе навалилося одночасно.
Тоді мені вперше виписали ліки,
і вони надзвичайно допомогли
під час тієї кризи,
коли я відчайдушно чіплялася за життя.
Минулої ночі перед сном я подумала:
«Що допоможе заспокоїтися?»
Мені потрібна впевненість.
Щось роз'їдає моє середовище.
Мені треба знати майбутнє. Я питаю себе: «Усе буде добре?»
Ні, я маю поговорити з лікарем чи екстрасенсом.
Я маю знати.
Через два тижні після початку пандемії я втратила роботу.
Пам'ятаю, як думала тоді: «Як я платитиму оренду?»
«Що робити з рахунками? Що тепер буде?»
Я домовилася жити разом із хлопцем.
А потім я дізналася, що він мене зраджував,
тож довелося повернутися до мами.
Доводилося сидіти вдома.
Я не працювала.
У мене не було машини,
батьки працювали, а я сиділа одна.
Тож я мала приховувати цей нестерпний біль,
особливо тому, що не хотіла засмучувати батьків.
Вони дуже засмучувалися.
І я сказала собі: «Це тривога».
Пам'ятаю, як подумала: «Не хочу, щоб наставала ніч».
І так щоночі.
У мене була подруга, вона мала ксанакс, і я подумала:
«Треба заціпеніти, тоді я спатиму».
Я спитала свою стару лікарку
і здивувалася, бо вона сказала, що це моя справа.
Я подумала: «Якого біса?»
Я думала, що лікарка почне відмовляти мене, скаже:
«Це не твій випадок. Тобі не потрібен ксанакс».
А вона сказала:
«Якщо хочеш, розглянемо цей варіант».
Тож я подумала: «Тобі й карти в руки».
Це наче скло, яке розбивають у разі небезпеки,
але ти ретельно обираєш ступінь небезпеки.
Число призначень бензодіазепінів значно зростає два–три десятиліття поспіль.
Подивіться хоча б, скільки людей борються з тривогою.
Третина хоча б раз у житті. Третина.
Тобто занепокоєння вимотує вас
так сильно, що вам діагностують тривожний розлад.
Доволі багато людей.
Думаю, у вас панічна атака.
Ні, це вигадка. Це піар-хід зірок, щоб бути на слуху.
Повірте, я знаю достатньо зірок.
Ні, вона цілком реальна.
Думаю, нам навіяли міф, що нібито в усіх усе добре.
«Борюся лише я. Лише в мене проблеми».
Усі інші справляються бездоганно.
ТІЛЬКИ ДОБРО
Що зі мною не так, чому я так не можу?
Цей тиск наростає час від часу.
Сподівання є частиною цього рівняння.
Ти сподіваєшся зробити щось. Не лише зробити,
а й викласти в соцмережу, зібрати мільйон підписників.
Соціальні мережі спричиняють тривогу. Тут нічого не вдієш.
Ви порівнюєте власне справжнє життя
з показним, прикрашеним чужим життям.
Ваше завжди програє.
Існує багато нових соціальних проблем.
Ви не розмежовуєте роботу й дім.
Стало нормою постійно дивитися в iPhone.
Якщо ми занурені в себе, у телефон,
у ноутбук, ми поза своїм тілом.
Ми деінде.
Підлітки рідше тусуються з друзями.
Ми відособилися від своїх тіл, одне від одного.
Ми відособилися від природи.
Ми залипаємо в телефони, ми самі по собі.
-Раптом і день скінчився. -У цьому й справа.
Може, психотропи — наш спосіб призвичаїтися до світу,
для якого ми непристосовані.
ПОТУЖНИЙ ВИБУХ У БЕЙРУТІ
Жахливі події, що відбуваються по всьому світу, постійно подразнюють нас.
Невже це початок третьої світової війни?
Я виріс у часи, коли новини виходили лише тричі на день.
Ядерна зброя…
Тепер новини виходять цілодобово.
Це фоновий гул,
який не усвідомлюєш щодня, але він є.
Екотривога.
Епідемія самотності.
Виборчий стресовий розлад.
Багато американців скаржаться на тривогу й стрес.
Піду до спальні за ксанаксом.
Захопиш і мені шість?
-Принесу цілу банку. -Неси.
Ми були не в найкращій формі ще до появи COVID-19.
Тривога вже тоді випередила депресію і стала діагнозом дня.
Пандемія лише погіршила ситуацію.
Це один із багатьох лютих зривів.
Догляд за дітьми є одним з найбільших джерел стресу.
Мені лишалося одне — лізти в шафу,
ставати на коліна,
плакати й молитися про допомогу витримати це все.
Група матерів знайшла дивний спосіб боротьби
проти стресу та напруження.
Лікування первинним криком.
Науковці не можуть повірити, що…
Це ідеальний шторм обставин,
тож тепер ми будемо тривожитися, як ніколи.
ЖИТТЯ ТЕМНОШКІРИХ ВАЖЛИВІ
СТРІЛЯНИНА В ШКОЛІ: 17 ЗАГИБЛИХ
«ВИЖИТИ НЕМОЖЛИВО»
ТЕХНІЧНІ ПРОБЛЕМИ НЕ ПЕРЕМИКАЙТЕСЯ
Якби на машині часу ви повернулися в минуле,
я залюбки поїхав би з вами.
Американці пиячили. Ми пиячили.
Комусь допомагає пляшка алкоголю,
комусь пляшечка ліків,
люди займаються терапією, практикують самолікування.
Засоби, якими люди боролися з тим, що зараз називається тривогою, імовірно,
не змінювалися десятки тисяч років.
Це називали меланхолією, пригніченням,
англійською хворобою, неврозом,
нервозним темпераментом, нервовим зривом, неврастенією.
Неврастенія була хворобою капіталізму позолоченої доби.
Вона бушувала. Діагноз ставили наліво й направо.
Неврастенію вважали хворобою нового типу,
похідним сучасного життя.
Переїзд людей у міста, автоматизація заводів,
жінки йшли працювати і ставали незалежними.
Паровий двигун, щоденна преса та потік інформації.
Шалений ритм новин.
Уранці люди читали в газеті
про виверження вулкана на іншому кінці світу,
а потім цілий день міркували
про те, як вулкан знищує ціле місто.
Тривога через технології
притаманна не лише нам. Ми не перші, хто відчуває її.
Характерний симптом — нездатність вимикати думки.
Похмурі думки, безсоння,
проблеми з травленням,
різноманітні болі.
Біль у спині був дуже розповсюджений.
Сексуальна дисфункція, карієс.
Карієс.
Розвинувся дуже прибутковий ринок,
який підживлювала реклама.
«Ви почуваєтеся так,
може, ви хворі на це, ось вам ліки».
Заможні родини та середній клас вважали алкоголь гріхом.
З іншого боку, медицина була медициною.
Зараз відбувається те саме.
Спілкуєшся з другом і чуєш від нього:
«Я не вживаю наркотики». А ліки вживає.
Отак.
Здається, я завжди знав, що тривожуся,
але не хотів собі зізнаватися.
Не хочеться ставати на стежку,
де я буду слабшим.
Я в нормі.
Так, я трохи дивакуватий, але це не через тривогу.
Я дивився серіал «Подружки», там є чудова серія
про реакцію темношкірих та метисів
на терапію та психічні стани.
Ти ходиш до психотерапевта?
Джоан, темношкірі не ходять на психотерапію, вони ходять у церкву.
Думаю, багатьом здається, що молитва розв'язує проблеми.
Молитва проти хвороб, проти того чи іншого,
але молитва розв'язує не все, як багатьом відомо.
Я був шумним, неспокійним малим,
усе мало бути по-моєму, але я був щасливий.
Я думав: «Це весело. Я такий».
У мене істерики. У мене все має бути особливим.
Але, гадаю, я був чудний. Я завжди був чудною дитиною.
Мене віддали на фігурне катання, і я такий: «Буду олімпійцем.
Ідеальний спорт для мене. Він вимагає точності, я це вмію».
Займався до підліткового віку.
Я трохи погладшав, обурився і подумав:
«Боже, невже я теж ґей? Я в цьому невинний».
Я подумав: «Це все неправильно,
тому я стану правильним».
Я почав добре вчитися. Став зразковим учнем.
У коледжі я випускав пар на вечірках.
На другому курсі я вже не міг утримати
цю рівновагу, і тоді
я подумав: «Мені бракує концентрації.
Усі приймають аддералл, тому я теж піду до лікаря.
Прийму аддералл, і все буде добре,
адже я з усім впораюся». Але дуже скоро
тривога перемогла, бо проблема була саме в ній.
Проблема була в тривозі та спробах приборкати її,
адже заодно я знищував усе інше,
бо витрачав купу душевних сил, щоб тримати її під контролем.
Я прийшов до лікаря і сказав: «Я вже не можу спати.
І тому все йде шкереберть».
Він каже: «Ясно, у тебе тривога чи щось подібне?» Я відповів:
«Не знаю, чи це тривога, але мені якось неспокійно».
Він сказав: «Спробуймо ксанакс».
Серйозно, найкращий сон у житті був у мене під ксаноксом.
Жодних сновидінь, лише міцний безпробудний сон, було чудово.
Але я ніколи не боровся з тривогою,
я не думав, що вона в мене є.
Я думав: «Я хвилююся через аддералл».
Я не вважав її первопричиною.
Тривалий час я думав, що тривогу спричиняє щось інше.
Потім знайомився з людьми,
зокрема з людьми з Нью-Йорка,
великих міст чи заможніших районів, і більшість із них казали:
«Ми ходимо до психотерапевтів. Приймаємо пігулки.
Життя — відстій. Нам зле, тож так і справляємося».
Введення медикаментів і пігулок,
що лікують подібні стани дуже ефективно,
змінило розуміння сорому.
Якщо маєте глаукому в оці та погано бачите,
ви п'єте ліки проти глаукоми й зір покращується.
Якщо маєте діабет і порушений баланс інсуліну,
ви регулюєте його рівень.
Це не моральна хиба, що підшлункова не працює.
Це не моральна хиба, що очі погано бачать.
То чому схильність до паніки має бути моральним недоліком?
Є біологічна проблема, і ви вирішуєте її.
Бензодіазепіни були винайдені в 1950-х, на початку 60-х.
На них дуже сподівалися, бо вони мали замінити барбітурати.
Дуже ймовірно, що у вашій аптечці
є ліки, на які підсісти так саме просто,
які так само жахливо шкідливі, як героїн чи морфін.
Ідеться про барбітурати.
Причина смерті від отруєння номер один у США.
Прокинулися за кілька годин і забули, скільки випили.
Краще прийняти три.
Бензодіазепіни значно безпечніші.
ДЕХТО ВСЕ ЖИТТЯ НА БАРБІТУРАТАХ
Отже, на порозі 1970-х бензодіазепіни випередили
найпоширеніші ліки
у США та в усьому світі.
Мають рацію ті, хто кажуть,
що це масове лікування людей.
Справжній опіум для народу. Бензодіазепіни для народу.
Хтось має валіум?
На власному рівні нещасна домогосподарка
або нещасний адвокат, який ненавидить свою роботу,
замість того, щоб налагодити життя,
просто усувають відчуття дискомфорту
цими ліками.
Не віриться, що ви їсте в розпал кризи.
-Ми нервуємо. Що не так? -Прийми валіум, як нормальна людина.
Аж раптом час довів,
що людина може приймати забагато цих ліків.
Тривале вживання бензодіазепінів спричиняє низку серйозних побічних ефектів.
Сьогодні комітет Сенату з охорони здоров'я заслухав жахливі історії
людей, що підсіли на валіум.
При відмові від ліків лікар із Каліфорнії відчував,
ніби йому під шкіру залили гас і підпалили.
Валіум — найпопулярніший препарат Америки.
ФДА закликає не приписувати ліки проти повсякденного стресу.
Потім з'явився ксанакс.
Науковці компанії «Апджон» створили молекулу,
що допомагає контролювати тривожні розлади.
Вона діє на нервові клітини в зоні мозку, що контролює емоції та тривогу.
Препарат діє більш вибірково,
має менше побічних ефектів, ніж старі ліки.
Ксанакс. Уже приписані мільйони рецептів.
Мене дуже лякає, що таке саме надмірне приписування,
така саме безладна доступність
спіткає і цей препарат.
А потім, після 11 вересня, стався справжній прорив.
Нерви в людей були розхитані. Люди були на межі.
Біль від нападу на США дається взнаки по-різному, зокрема в розладах психіки.
Як взагалі зцілитися?
Ця трагедія була масовою катастрофою
для психіки людей.
Число рецептів транквілізаторів зросло на 23% у Нью-Йорку та на 8% по країні.
Стався рекламний бум. У рекламі питали:
«Нервуєтеся більше? Наші ліки принесуть покращення».
Наводили фотографії жінок
з хмаринками тривожних думок, що не давали їм спокою.
І жінки відгукнулися.
Кількість жінок, які почали приймати антидепресанти,
транквілізатори, снодійне після 11-го вересня невпинно зростала.
Не хочу узагальнювати, але думаю, що багато жінок розуміють,
що не дбають про себе, не приділяють собі час,
в результаті тривога зривала мені дах.
Нашому поколінню казали, що в нас усе буде.
Але не казали, як.
Мама була з нами вдома.
Гадаю, я справді уявляла собі, що я теж буду переважно вдома,
адже в дитинстві мала такий приклад. Але потім,
коли мені було 34, народився син, тоді я вже працювала,
мала іпотеку, знайшла баланс між роботою та життям,
а потім я вибирала між пошуком когось,
щоб водити сина на заняття, та спробами встигнути робити це
самостійно після роботи.
Тепер час бігти додому готувати вечерю. Мені здавалося,
що я постійно живу в сильній тремтячій напрузі.
Думаєш собі: «Гаразд. Закінчу роботу та вип'ю келих вина».
І взагалі у фізичному й психологічному сенсі
це неприйнятно для мене особисто. Думаю, когось це чудово влаштовує,
але з часом мій стрес лише посилювався.
Десь два роки тому
все раптом полетіло шкереберть.
У моєї свекрухи деменція,
вона перебуває в інтернаті в іншому штаті.
У сина почався новий етап дорослішання.
Ми перебудовували наші взаємини,
я вчилася триматися осторонь.
Робота стала неймовірно напруженою,
а через менопаузу хотілося викинути все у вікно.
Твоє життя збалансоване, усе добре,
доки тобі не стукне плюс-мінус 50.
Тоді розхитуються і гормони, і все твоє життя.
Гадаю, можна сказати,
що тіло жінки й тіло чоловіка не зовсім однакові.
У тому чи іншому тілі працюють зовсім інші гормони.
Але, мабуть, важливіше те,
що жінки бачать приклади інших жінок,
які показують, як треба хвилюватися прийнятним чином.
Ми заохочуємо дівчаток не приховувати емоції.
Ми підтримуємо дівчинку, яка плаче
і потребує додаткової уваги.
А хлопців ми відправляємо гратися надвір,
битися, бути жорсткими й припинити плакати.
Витри носа й змахни сльози.
Майк із матір'ю не повинні бачити нас такими.
Я працюю психотерапевткою років 16–17.
Я працювала в школах. Проводила надомні сеанси.
Років п'ять тому я почала приватну практику.
Практика показала, що на сеанси приходить недостатньо чоловіків.
Я зацікавилася і спитала себе:
«Чому чоловіки не ходять на сеанси?»
Я з'ясувала, що причина в ціні, чоловіки або не мають страховки,
або вона не покриває сеансів, або вони не можуть собі їх дозволити.
Для багатьох це вагома причина не ходити на сеанси.
Особливо темношкірі. Темношкірі чоловіки думають:
«Ця система мені не підходить».
А так і є.
Система створена не для темношкірих.
На сеансі з темношкірим
я подумала: «Нічого не вийде».
Я так не вважаю.
Найкращим прикладом
є історія із запитанням із моєї анкети:
«У вас були психічні травми?»
Два–три рази пацієнт дав заперечливу відповідь.
Одного дня він знову відповідав
і сказав: «Дай-но подумаю. Це було до чи після пострілу?»
Я кажу йому: «Ви сказали "постріл"?
Ви не казали, що вас підстрелили».
І знаєте що? Він сказав: «Ви ж не питали».
Я відповіла: «В анкеті я не можу питати
про постріли, бо це винятковий випадок».
І він сказав: «Не такий і винятковий.
Багато моїх знайомих підстрелили». Тоді я зрозуміла,
що треба навіть запитання ставити інакше,
треба оцінювати пацієнта інакше.
Можливо, якщо живеш у середовищі,
де твоя особиста людяність,
безпека, добробут постійно під загрозою,
ти маєш проявляти жорсткість.
А потім визнати,
що маєш психічну проблему або негаразди…
Ні, так не буває.
Я навчаюся в коледжі півтора семестру. Я розумію, Фрейд.
Я розумію, що таке терапія. Але в моєму світі вона не працює.
Міг би я бути щасливішим? Так. Хто б не міг?
Але як психіаторка, яка лікує чоловіків, скажу вам,
що багато чоловіків тривожаться.
Думаю, багатьом чоловікам легше після визнання
своїх тривог, розмов про соціальну тривогу
або загальну тривогу,
або щось на кшталт страху зараження.
Ситуація змінюється. Відбувається зсув.
Усі обговорюють психічне здоров'я. Тепер є Шарламань Ґад.
Усе в голові. Думка всьому початок.
Якщо тут бардак, добре не буде.
Є Джей-Зі.
З віком розумієш, як безглуздо соромитися всього,
що цього стосується. Питаєшся:
«Чому б просто не поговорити з кимось про свої проблеми?»
Це допомагає привести чоловіків до ладу.
Розширюється типовий профіль пацієнта,
якому можуть призначити бензодіазепін.
Тоді як характерним пацієнтом
30 років тому була жінка середнього віку,
то зараз пацієнтами стають молодші люди.
Ми бачимо, що людям дуже похилого віку не лише призначають бензодіазепіни,
а й тримають їх на цих ліках значно довше.
Використанню цих ліків навчають не так добре, як можна сподіватися.
Ці ліки були створені для короткотермінового вживання,
протягом десь місяця, не довше,
що дуже дивує, коли згадуєш,
що надзвичайно багато людей, яким приписаний бензодіазепін,
вживатимуть його роками чи навіть десятиліттями.
Коли в мене почалася перша панічна атака,
я подумала, що божеволію.
Я подумала: «Посадіть мене під замок, бо я не знаю, що відбувається».
Мені було 14 чи 15.
Малою я багато подорожувала й любила літати.
Але чомусь того дня, коли ми були готові до злету,
я раптом… Я ніби тану зсередини.
Я не можу дихати. Я думала, що помираю. Серйозно.
А потім було кілька дуже спокійних років.
Я переходила в старшу школу.
Влітку перед переходом у старший клас
я працювала касиркою в Панері,
робота була пов'язана з людьми, і одного разу заридала
на очах у подружжя, які щойно зайшли, і я була пригнічена.
Мені було дуже соромно.
Але я сказала: «Не знаю, що зі мною».
Я бувала тут сотні разів.
Чому я… що зі мною не так?
Доходило до того, що я не могла виконувати
щоденні завдання без зриву.
Не могла піти в магазин, не могла проїхати по вулиці.
Це прості речі, які ти зазвичай робиш щодня.
Ти почуваєшся в пастці. Хто хоче так почуватися?
Усе зробиш, щоб покласти цьому край.
Ми з татом завжди були неймовірно схожі.
Ми розуміли одне одного без слів,
в молодості в нього були тривожні стани.
Тому він одразу впізнав ознаки.
Він не був компетентним, щоб допомогти мені.
Чесно кажучи, я взагалі не знала нічого про психіатричні ліки,
коли почала лікуватися.
Але лікарка згадала певний препарат, золофт,
який я почала приймати й досі приймаю.
Ми не говорили про ксанакс, доки мені знову не довелося летіти.
Я сказала психіаторці: «Я більше не полечу
ні за що на світі.
Краще кермуватиму три дні поспіль. Я просто відмовляюся».
Вона спитала: «Ти ніколи не задумувалася про ксанакс?»
Я приземлилася і дуже хотіла піднятися на вершину гори й кричати
на весь світ, що мені вдалося.
Я не плакала. Не задихалася.
У мене не було панічної атаки. Усе було добре.
Спочатку я використовувала ксанакс за певних обставин,
а потім вирішила приймати його щодня,
бо він мені допомагав.
Мені потрібно розслабитися, щоб заснути.
Знаєте, тоді я значно
не дотягувала до своїх однолітків
і їхньої здатності просто жити.
Навіщо так мучитися, якщо є засіб, що може допомогти?
Стосовно будь-яких ліків
ми завжди зважуємо ризик і користь, правда?
Отже, при аналізі
ризику й користі бензів треба багато чого врахувати.
Поширений побічний ефект — звичайна втома,
пригніченість.
Саме тому їх зазвичай призначають, щоб допомогти людям заснути.
Ви розслаблені, дещо дурнуваті, сонні,
схильні до поганих рішень.
Ніхто не хоче розповідати нудні подробиці про відчуття
під дією ліків.
Мені було дуже весело після нього…
МІЙ ДОСВІД ВЖИВАННЯ КСАНАКСУ
…тож було б зовсім погано,
якби в мене була співбесіда або щось таке ж важливе,
а я постійно сміюся.
Декого цей гальмівний ефект насправді розгальмовує,
вони почуваються більш розкуто, легко, дурнувато.
Тепер я почуваюся піднесено, і розслаблено, і…
Я готова веселитися
Бензодіазепіни — це алкоголь у формі таблеток.
Однією з проблем бензів
є вплив на короткочасну пам'ять,
формування нових спогадів, згадуванню старих,
усе ніби трохи в тумані.
Приймеш його й нічого не пам'ятаєш,
очевидно, це може бути дуже погано, якщо ти за кермом.
Деякі тривалі ризики бензодіазепінів добре відомі.
Дані про хворобу Альцгеймера та деменцію з'явилися
недавно, кілька років тому.
І це великий ризик.
Ви приймаєте депресант,
ви менше користуєтеся мозком,
може, деякі клітини мозку почали відмирати, зменшуючи
загальну мозкову активність.
Також спостерігається звичайний побічний ефект,
так звана толерантність.
Толерантність — потреба збільшувати дозу, щоб отримати той самий ефект.
Це важлива деталь мого інструментарію. Я завжди носив із собою бензи.
По суті, я робив це майже 30 років.
Загальний рівень тривоги змінився, бо я знав,
що завжди маю чарівну паличку.
Я знайшов ефективний механізм.
Я можу подорожувати літаком. Можу виступати публічно
із ксанаксом і клонопіном.
Раніше я тижнями, якщо не місяцями, жахався цього,
бачив у кошмарах, мене кидало в холодний піт. Усе пішло.
Якби я переживав період тривоги,
і мені довелося б приймати значно більше,
я б збільшив дозу, а потім поступово знижував її.
Я б це відчув. Згодом у мене з'явилися б фізичні симптоми.
Іноді мене охоплює тривога,
і рецептор ГАМК питає в мене: «Де мій ксанакс?»
Мої кошмари стали іншими. Мені снилося:
«Боже, треба виступати, а я загубив ксанакс».
Або він закінчився, а я в літаку.
Очевидно, відтоді я був психологічно залежним
від бензів.
Не всі бензодіазепіни однакові.
Ксанакс, наприклад, діє швидше за більшість інших бензодіазепінів
і виводиться швидше за більшість бензодіазепінів.
Речовини з ефектом миттєвої дії
виводяться швидко, і ви потрапляєте в цей дисфоричний,
жагучий стан, і зазвичай підсаджуєтеся ще більше.
Серед моїх родичів є залежні,
тож я дуже старалася ніколи в житті нічого не вживати.
Я навіть не п'ю, ніколи не курила,
ніколи не була під кайфом, бо боялася,
що щось у моїй спадковості викликає звикання до речовин.
Так.
Молодець.
Але ми говорили, що почнемо з низьких доз.
Обговорювали те, на що варто зважати.
Спочатку я боялася,
що доведеться підвищувати дозу, але цього не сталося.
Значне полегшення наступало за досить низьких доз.
І, здається, мій здоровий страх перед звиканням
змусив мене зосередитися на думці,
що ліки — це знаряддя, що дозволяє мені
обходитися без ліків в інших сферах життя.
Якщо вживати їх розумно, нечасто та проти гострої тривоги,
вони не будуть великою проблемою.
Якщо приймати їх щодня, кілька разів на день,
раптова відмова від цих ліків принесе сильний дискомфорт.
Наслідки можуть бути серйозними.
Люди психують. У них відбуваються припадки.
Може виникнути сильна тривога, жахливе безсоння.
Я знаю випадки, коли стрес від скасування бензодіазепінів
приводив до думок чи навіть спроб суїциду.
Якби я знав наперед,
я б ніколи не скористався першим рецептом.
Ніколи.
Це найбільша…
Найбільша помилка мого життя.
Я переїхав у Колорадо, бо люблю природу.
Люблю кататися на лижах. Обожнюю скелелазіння. Люблю альпінізм.
Люблю рафтинг і каякінг на гірських річках.
Я дійсно дуже сильно люблю різні ризиковані, адреналінові види спорту,
що навіть дивуюся,
як у мене взагалі могли діагностувати тривогу?
Привіт, люба. Покажи, що ти зробила.
-Дивися, тато. -Так?
Це різдвяна ялинка.
Так. Висока ялинка.
Це сніговик.
Чудово, сонечко.
Здається, у коледжі я приймав один міліграм ксанаксу чи пів міліграма.
Час минав, доза поступово зросла до одного міліграма,
до двох та врешті решт до трьох міліграмів.
Такою була моя доза протягом
років 12 або 15.
І я ніколи не приймав більше своєї точної добової дози.
Тож десь у 2013 році,
пам'ятаю, як сказав психіатрові, що зараз життя йде добре.
Келлі носила першу дитину, я не міг дочекатися, коли стану батьком.
Дозування ксанаксу зменшили з трьох міліграмів до двох із половиною.
А потім зненацька
в мене почалися загадкові фізичні симптоми.
Мене переповнювали звуки та запахи.
Серцебиття було прискореним.
Шкіра на руках наче горіла.
Випадково смикалися м'язи. У голові був жахливий туман.
Одним із найгірших симптомів була фізична втома.
Ми з дружиною нервували все більше.
Відбувається щось серйозне.
Я ходив до ревматологів,
кардіологів, невропатологів
і різних інших спеціалістів.
Нарешті лікар сказав: «Знаєте, у вас цілий букет хвороб».
Він сказав: «Зверніться в клініку "Майо",
бо вона найкраща».
Ми зібралися родиною і полетіли до Міннесоти.
У клініці «Майо» невролог сказав:
«Здається, у вас автоімунний енцефаліт.
Це запалення мозку, воно лікується легко.
Буде трохи незручно. Треба ставити крапельниці».
Вісім тижнів мені ставили крапельниці, а мій стан усе одно не покращувався.
Навпаки стало гірше.
Протягом лікування я розпитував лікарів.
Я питав: «Це може бути від ліків?»
Може, це від ліків, які я приймаю?»
Вони відповідали: «Ні, це точно ліки.
Однозначно не ліки».
На той час психіатр уже перевів мене
із ксанаксу на валіум.
Вважайте це інтуїцією чи…
Я вже не знав, куди звертатися,
тож я вирішив знизити дозу препарату.
У лютому 2018 року
я прокинувся вранці, і щось було не так.
Я чув дітей унизу,
але їхні голоси різали вухо.
Шкіра пекла. У грудях пекло.
Я більше не міг терпіти.
Я вилетів геть із будинку,
сів за кермо й безладно поїхав на шаленій швидкості.
В голові лунав голос: «Треба тікати».
І я побачив пагорб збоку,
метрів 90 заввишки з обривом на іншому боці.
І я сказав:
«Залізу на пагорб і стрибну вниз».
І коли я дерся на нього, то уявив своїх дітей.
Я впав на коліна
і сказав: «Джоне, ти не такий.
Ти не такий».
Дружина почула, як я зайшов, привітала мене біля дверей.
Я глянув на неї та сказав:
«Напевно, це валіум».
Дружина загуглила: «валіум і самогубство»,
«відмова від валіуму», «відмова від ксанаксу».
На жаль, першими саме пацієнти, а не медики
визнали проблеми, пов'язані з бензодіазепінами,
включаючи залежність, толерантність та абстиненцію.
Насправді дані надходили з 1970-х років, їх описала
д-р Гезер Ештон, психіаторка,
керівниця клініки, що лікує бензодіазепінову залежність.
Бракує освіти з клінічної фармакології…
Д-Р ГЕЗЕР ЕШТОН ПСИХОФАРМАКОЛОГ
…і організації відміни ліків.
Пацієнтів перестали уважно слухати.
до того ж лікарі введені в оману ідеєю того,
що психічні хвороби лікуються ліками.
Вона видала працю — «Посібник Ештон»,
він є в інтернеті, це справді чудовий документ.
Раптом ми натрапили на «Посібник Ештон».
Там були всі симптоми, які я описував кожному лікарю,
кожному по черзі.
Ми з дружиною переглянулися:
«Якого дідька?»
Ми звернулися до 32 різних лікарів, і жоден не пов'язав мій стан
із зменшенням дози бензодіазепіну
та спробою відмовитися від нього.
Деякі пацієнти не мають проблем, а деякі дуже чутливі
навіть до найдрібнішої зміни чи зниження дози.
Особливо це стосується літніх людей. З віком наш мозок стає менш гнучким.
Тож після 50 людям,
які приймають бензодіазепіни десятки років, дуже важко відмовитися.
Мало хто знає про потенційну небезпеку.
Надто мало лікарів знають про цю небезпеку.
Це досі мене дивує.
Це корисні інструменти. Я дуже рада, що маю їх.
Я вдячна людям, які їх винайшли.
Проблема в тому, що їх використовують надто часто
і надто довго.
Як показує аналіз різних факторів
ризику звикання,
одним із найважливіших з них є легкий доступ до препарату.
У наш час його призначають надзвичайно надмірно, його вдосталь,
тож є велика ймовірність спробувати й підсісти на нього.
Я працюю психіаторкою з 90-х, і коли до мене тоді зверталися
із симптомами тривоги або депресії,
я пояснювала: «У вас депресія».
Або: «Це панічна атака».
І деякий час на першому чи другому сеансі мені доводилося
запевняти пацієнтів, що не соромно почати приймати ліки.
У 1997 році ФДА дозволило
фармацевтичним компаніям рекламувати свою продукцію.
Ви не можете враз вийти з клінічної депресії.
Ніхто не може, адже це хвороба.
Ви тривожитеся. Навіть не спите.
Ми знаємо, що таке соціальна тривога.
Можливо, винен хімічний дисбаланс.
Ви можете жити, як раніше.
Звичне життя можна повернути.
Я вже не мушу навчати, вмовляти не соромитися чи хапати за руку,
бо люди приходять до мене й питають: «Приймати веллбутрин чи еффексор?»
Або: «Мій тренер із пілатесу приймає паксил,
а дантист каже, що золофт кращий, яка різниця?»
Ніхто справді не заглиблювався. Нічого справді не перевіряли.
«Як почуваєтеся? Що тут відбувається?
Який ваш емоційний стан?» Наче це просто якась угода.
Медицина була поставлена на потік,
коли лікарі працюють, як робітники на конвеєрі.
Після цього лікаря я наче укладав угоду з усіма психіатрами.
Я знаходив ділових лікарів, бо думав:
«Не хочу казати, що відчуваю. Не говоритиму про це».
На лікарів дуже тиснуть, вони мають оглядати пацієнтів швидко,
приймати й відпускати їх, виписувати пігулки,
бо третя сторона платить їм за це.
Один лікар спитав: «Розповіси про своє дитинство в Техасі?»
Я сказав: «Не хочу. Перейдемо до виписки рецепта».
Ми питаємо пацієнтів: «Ви задоволені послугою?»
Лікарі прагнуть високих оцінок,
бо їхній професійний розвиток залежить від таких опитувань.
Отже, це природно, що такі приховані стимули
спонукають лікарів приписувати те, що хочуть пацієнти.
З іншого боку, спочатку ці препарати дійсно працюють.
Я пішла до психотерапевта в Нью-Гемпширі, коли мені було 13.
САРА СІЛВЕРМАН АКТРИСА
Коли я прийшла, він…
Першого дня я прийшла, і він сказав… Це було десь у 84-му,
і він сказав: «Я випишу тобі пігулки.
Щоразу, коли сумуєш, приймай по одній».
То був ксанакс.
Хочу бути обережною. Не хочу демонізувати всі бензодіазепіни, усі ліки.
Але я знаю, їх виписують надто багато, як опіоїди.
Обидва проти болю.
Один — емоційного, інший — фізичного.
Сильна ксанаксова криза торкнулася багатьох громад.
Епідемія приписування ліків у розпалі.
Часто люди думають, що це стосувалося опіоїдів,
але це не лише про них.
Репер Ліл Ксан, скорочення від «ксанакс», є одним із понад 50 виконавців,
які співають про ксанакс.
Я приймав, напевно…
ЛІЛ КСАН РЕПЕР
…від 12 до 14 таблеток по 2 мг на день.
Овва.
Було дуже погано.
У голові гудять голоси
Вони наказують покінчити з цим
Намацав ксанакс у ліжку
Проковтнув це лайно й знову сплю…
Усвідомлювати біль, тривогу тощо
і не зачаруватися ними —
це як ходити по лезу.
Дуже гострому лезу. Дуже важко пройти по ньому й не поранитися.
Молоді бракує знарядь, щоб уникнути поранення.
Невдовзі Боббі наслідив своїх кумирів
і в десятому класі ковтнув першу пігулку.
Я підсів від першої пігулки.
Дзвінок, повідомлення — і ось вони.
Будь-які пігулки.
Соціальні мережі — головний інструмент для покупки цих пігулок онлайн.
Ось ваш потенційний дилер.
Введіть тег і легко отримаєте ксанакс.
Ці таблетки всюди.
Я знайшла групу, там 104 дилери, вони використовують Snapchat.
Просто вводиш ім'я і зв'язуєшся з ними.
Така телефонна книга наркодилерів.
Зараз багато людей у підпільних,
незаконних лабораторіях
виробляють надпотужні варіанти бензодіазепінів.
Нові дані про смертельний наркотик.
Це маленька біла пігулка підроблена під ксанакс, препарат проти тривоги.
Але вона містить надзвичайно сильний опіоїд під назвою фентаніл.
В інтернеті можна купити прес для пігулок.
Можна купити барвник.
Це буде фентаніл із будь-яким наповнювачем,
я обертаю колесо…
І виходить таблетка.
Можна купити дві пігулки в дилера,
і одна міститиме більше фентанілу, ніж інша.
І саме від тієї ви помрете.
Пігулки, які зараз надходять із Мексики, виготовлені професійно.
Не видно різниці. Колір ідеальний, маркування і текстура пігулки
в порядку…
Вони дійсно схожі на справжні. Це страшно.
Відома телеведуча, психологиня Лора Берман розповіла,
що її син-підліток помер у неділю від передозування ліками.
Кажете, це суміш фентанілу з чимось.
Він страждав від болю і тому прийняв ліки?
-Думаєте, він знав, що приймає? -Ні.
Останні десять років ми часто бачимо,
що більшість передозувань — не просто одна речовина.
Зазвичай це комбінація різних ліків.
Велика доза одного бензодіазепіну досить безпечна,
але в суміші з опіоїдами
це міцний і дуже небезпечний анестетик.
Виникає подвійний депресивний ефект.
Може статися серцевий напад. Можна померти. Можна задихнутися.
Йому був лише 21 рік.
Популярна зірка YouTube і молодий репер,
Ліл Піп, помер минулої ночі.
Новини рясніють повідомленнями про смерть через знеболювальні або бензодіазепіни.
Вони переживають ідеальний шторм
болю і тривоги, хочуть якось вгамувати, здолати його.
Я глянув на себе в дзеркало та усвідомив тієї ж миті,
що скоро помру, якщо не зупинюся.
Тому я просто кинув, одним махом,
потім були судоми,
і я опинився в лікарні.
Ксан розповів, що очистився після чисельних спроб.
Я вирішив започаткувати Ксанархію —
рух із боротьби проти вживання ксанаксу,
і намагаюся просувати його.
Ми всі повинні почати відповідати…
ВІК МЕНСА РЕПЕР
…за вихваляння наркокультури, сто відсотків.
Не давай мені ксанакс зараз, ніколи не давай…
Мені не подобалося, що люди, яких я знала й любила,
переставали бути собою.
Дивно це спостерігати, і я не хочу, щоб люди вмирали.
Не хочу, щоб вмирали.
Зараз діти — тривожний дзвінок.
Вони передвісники того, що в нашому світі щось не так.
У моїй клініці десь половині пацієнтів скасовують ліки,
тобто більшість пацієнтів приходять
самостійно або по рекомендації, щоб кинути вживати опіоїди
чи бензодіазепіни, чи обидва разом.
Пацієнті теж збентежені,
бо ті з них, які залежать від ліків
і приймають їх довго, не уявляють собі життя без них.
Може, вони вже й не тривожаться,
може, у них усе добре,
але вони просто не можуть працювати без ліків.
Їх лякає навіть думка про це.
Саме так проявляється абстиненція.
Це природа терпимості й відмови.
Добре, що я вивчав хімію в коледжі.
Жоден лікар не навчить вас цього.
Це мікродозатор рідини.
Він дозволяє зменшувати дозу
на крихітну долю день за днем.
Якщо поспішиш,
опинишся в стані суцільного жаху.
Ці хімікати настільки потужні,
що навіть на таке повільне зменшення дози підуть роки.
РЕЙКОВИЙ ПЕРЕХІД
Скільки від центру до верхівки рейки?
-П'ять футів один. -П'ять-один.
Скажи, як дійдеш до першої.
Гаразд, уперед.
Гаразд, тут бачимо два фути й шість.
Два-шість.
Я працюю на уряд штату Мічиган
за програмою підготовки інженерів-будівельників.
Я працюю на цій роботі вже три роки, це робота для дорослих.
Правильно зробила у 18.
Мене тішило, що люди покладаються на мене.
Без сумніву, це стрес,
але його рівно стільки, що я можу впоратися з ним.
Перенапруження ніколи не було.
Більшість затятих критиків ксанаксу
налаштовані проти нього, бо люди ним бавляться.
Коли такі, як я бачать, що люди використовують його
неправильно, то думають:
«Якби ви лише знали, як він рятує тих, кому дійсно потрібний».
Я приймаю один міліграм щодня,
це була моя початкова доза, і вона досі лишається такою.
Він може викликати звикання. У мене не викликає,
лише психологічне.
Я завжди думатиму: «Якщо не прийму його, що буде?»
Потрапити в повну, абсолютну медикаментозну залежність дуже легко,
але я не потрапляю.
Навіть якщо препарат корисний, це страшно.
Що як він закінчиться? Або його заберуть?
А якщо забудеш його? Що тоді робити?
Ця думка наводить на мене жах.
Ліки бувають дуже важливими для людей, я не хочу применшувати
значення їхньої допомоги
у подоланні справжньої непереборної тривоги.
Вони повертають у вихідний стан,
люди стають самі собою,
але коли скасовуєш їх і не отримуєш іншого лікування,
тривога зростає знов.
Коли мама захворіла, виявилося, що в неї задавнений рак товстої кишки.
Я побіг в аеропорт.
Ми з татом і сестрою жили переважно в Бостоні.
Коли я уходив, то щоразу думав: «Це кінець?»
Ці думки атакували мене без кінця,
тоді в мене сталася перша панічна атака.
Бо треба було повертатися на роботу.
Треба було робити презентацію, а в мене стався повний зрив,
я опинився в офісному туалеті,
я задихався, думав, що це серцевий напад.
Я подумав: «Боже мій».
З такого стану не вирвешся самостійно.
Мама написала листа перед смертю.
Вона написала всім: братові, сестрі, мені й татові.
У листі вона написала мені: «Вибач, що багато забороняла тобі,
що примушувала тебе думати, що ти маєш стати тим,
ким ніколи не збирався бути».
Я прочитав ці слова й посипався. Саме так і було, саме тому я так довго
жив під тиском, у тривозі,
адже мене хотіли бачити кимось іншим. Наче казали мені:
«Не можна бути таким екстравагантним, як хочеться.
Ти темношкірий. Чому так говориш?
Говори отак. Ти маєш говорити так і так».
Мама померла в серпні,
і саме тоді
все виплеснулося назовні.
Просто відчуваєш:
«Я маю взяти себе в руки й розібратися».
Я сказав собі: «Треба лікуватися».
Якщо щось вас тривожить,
і воно не зникає,
дуже важливо пам'ятати про базові речі.
По-перше, дихайте.
Спати належну кількість годин.
Я дуже раджу людям спати дуже довго.
Робіть вправи.
Якомога більше часу бувайте надворі.
Рухайтеся, просякайте сонцем. Займайтеся йогою чи медитацією.
Мені дуже допомогла медитація.
Відомо, що введення в біологічний стан релаксації
порушує тривожний стан.
Не можливо бути водночас розслабленим і тривожним.
Існують інші ліки, які не викликають такого сильного звикання.
Селективні інгібітори зворотного захоплення серотоніну
не виліковують тривогу одразу,
проте знижують загальний показник тривоги
та зменшують імовірність панічних атак.
Я психіаторка, працюю в Нью-Йорку,
звісно, я приписую антидепресанти
та транквілізатори.
Але я обговорюю з пацієнтами ліки на основі канабісу,
бо вони можуть дуже допомагати при тривозі.
Вони не загальмовують. Вони не наводять туману.
Ясний розум зберігається,
але ви краще справляєтеся зі стресом.
Ми знаємо багато про лікування цих розладів,
і когнітивно-поведінкова терапія є найуспішнішим методом
з найкращою доказовою базою.
Її методика ґрунтується на систематичних звичках думати,
поводитися, робити вибір.
Думаю, вона також формує новий умонастрій
щодо сприйняття власних страждань.
З'являється додатковий помічник, голосок,
до якого привчає терапія, і який каже: «Усе гаразд.
Ти відчуваєш свої почуття. Відчувати почуття нормально.
Почуття — це не факти. Думки — це не факти.
Ти маєш лише прожити цей день,
потім настане завтра,
і зрештою ще кілька таких завтра,
і ти цього більше не відчуватимеш». Цього достатньо, щоб іти далі.
Адже зрештою, коли переживаєш
такі важкі часи, просто треба йти далі.
Це стало очевидним під час пандемії,
але соціальні зв'язки — один із найпотужніших
способів позбутися тривоги.
Самотність наносить чи не найбільшу шкоду
не лише психіці, але й тілу.
Цьогоріч я розлучилася.
Одкровення, що зруйнували шлюб,
і необхідність починати все наново,
знову запустили мій депресивно-тривожний цикл.
Я не казала мамі.
Не казала найкращим подругам про своє розлучення.
Я намагалася медитувати й вести щоденник,
ходити на сеанси,
робила все, що я могла, щоб справитися,
а насправді мені треба було спиратися на жінок поруч зі мною,
чия любов допомогла б мені.
Хоч як ми зближуємося з людьми, ми проявляємо щирість.
Забудьте все, що я казала, мабуть, це найкраще, що можна зробити.
Правда в тім, що нормальну реакцію на надзвичайні обставини
не треба вважати хворобою.
У певному сенсі,
замість того, щоб виправляти світ і долати справжні проблеми,
використовують психотропні препарати,
щоб просто змусити людей прийняти
запропонований розбитий світ.
Велика відставка.
Так експерти називають висхідну хвилю звільнень
або зміни професії.
Також більше американців стали виходити на пенсію.
Прагнення запровадити чотириденний робочий тиждень
набирає обертів у світі.
Очевидно, пандемія змінила
ставлення американців до роботи та праці, яку вони бажають виконувати.
Ми започатковуємо в Америці рух захисту психічного здоров'я.
Ми хочемо побудувати суспільство, де жоден не почуватиметься ізольованим
і присоромленим через свою боротьбу.
Ми хочемо побудувати світ, де кожен нужденний отримає допомогу.
Не лише реагувати на психічні хвороби,
а активно будувати психічний добробут.
Молоді спортсмени,
зокрема Сімона Байлз і Наомі Осака, заговорили про психічне здоров'я.
Усі переживають щось своє, це важко.
Ти навіть не уявляєш, скільком людям допомагаєш,
хоча б своєю присутністю в таку важку мить.
Психічне здоров'я залежить
від усього, що ми переживаємо, чим дихаємо,
що усвідомлюємо в житті,
чи то за сприятливих обставин,
чи за несприятливих.
Психічне здоров'я — наше все.
Боже мій. Я не можу. Тихо, сердечко. Він каже:
«Дякую за безпечний простір для таких, як я».
Він дуже милий.
Я написала в Instagram: «Безплатний сеанс для темношкірих чоловіків».
Я думала, темношкірі чоловіки не прийдуть
на сеанс, бо так кажуть ЗМІ,
але було інакше.
Взагалі-то, ми почали з кінця,
бо коли ми оголосили безплатні сеанси для темношкірих,
за перші два дні набралося 50 чоловіків, які казали:
«Хочу безплатний сеанс».
Ми кажемо: «Чекайте. Ми ще неготові».
Вісім персональних сеансів даром.
Тепер 75% із них продовжують ходити на сеанси,
хоча вони вже платні.
Ми ніби даємо їм склянку води,
і ця склянка води має навчити їх задуматися:
«Я навіть не помічав спраги». Правда?
І тепер, навіть коли забираєш воду,
вони кажуть: «Знаєте що?» Гасло для наступної футболки.
Я вже давно пояснюю пацієнтам
концепцію потоку.
Коли щось робиш, можна забутися,
і це може бути що завгодно. Адже хоч що ви робите,
ви віддаєтеся повністю, розчинюєтеся в процесі,
існує щось більше за вас.
Дванадцять років тому ми поїхали на ранчо,
там був притулок для коней.
Думаю, у притулку було десь 60 коней,
більшість із яких пережили якесь нещастя.
З'ясувалося, що ранчо шукає волонтерів.
Я подумала: «Гаразд, пандемія в розпалі,
спортзали зачинені, у ресторан не підеш,
нічого не зробиш. Нема можливості спілкуватися.
Може, волонтерська робота на свіжому повітрі буде відрадою».
Волонтери приїздять, прибирають загони,
чистять коней і виводять їх на прогулянку.
Перебування на свіжому повітрі, фізична праця заради доброї справи,
спілкування з тваринами.
Усе це означало можливість
вибратися з дому, зі своєї мушлі
і зайнятися важкою працею,
вдихнути свіже повітря.
Обійняти коня після важкого дня —
це справжня насолода.
Мені потрібен зовнішній стимул, щоб зосередитися,
тож я зайнявся флористикою.
Я знаходжу в цій справі щось заспокійливе,
я ходжу, перебираю квіти,
роздивляюся квіти й кольори, вони дуже реальні.
Я усвідомлюю, що потребую чогось реального,
щоб справитися і заспокоїтися.
Більшість моїх тривог пов'язані з відчуттям,
що нічого не вийде,
чи що я щось роблю не так.
Мене заспокоюють справи,
які я роблю для себе.
Тож ніхто не дивитиметься, не судитиме й не критикуватиме мене.
Сподівання.
Вони надзвичайно важливі,
і коли ти можеш трохи відпустити їх,
то відчуваєш полегшення.
Негарно. Так, спроби й помилки.
Тривога цілісна,
вона показує вам, що розум і тіло — єдине ціле.
Саме цього вона навчає нас,
що тіло й розум служать одне одному, вони взаємозалежні.
Проблема в тому, що якщо приймати ксанакс щоразу, коли нервуєш,
не формуються психічні мозолі,
які потрібні, щоб краще переживати тривогу.
Бо заглушаючи тривогу,
ти втрачаєш шанс навчитися справлятися з нею самостійно.
Бензодіазепіни позбавляють шансу.
Мабуть, я прийматиму їх за потреби.
Може, кілька разів на місяць.
Зараз я радше думаю: «У разі чого вони під рукою».
Якщо дієта, вправи та волонтерство не поможуть,
якщо не вистачить сил,
або якщо життя полетить шкереберть,
я маю інший інструмент.
Ксанакс ніколи не допомагав мені проти хронічної тривоги,
яку я маю постійно.
Після клонопіну я почувався інакше.
Він заспокоює лагідніше за ксанакс,
який дійсно немов ляпас. Він діє швидко.
Ось чому люди не веселяться під клонопіном. Клонопін не для вечірок.
Я досі приймаю помірну дозу лексапро,
антидепресанту СІЗЗС.
А потім я скоротив дозу бензів,
намагаюся взагалі не вживати їх.
Якщо не протистояти тривозі напряму, якщо боротися з нею
за допомогою ксанаксу, це буде примарна боротьба.
Єдиний вихід — пройти крізь. Правда.
Щоб здолати тривогу по-справжньому,
треба пройти через неї, пережити, зрозуміти її
і помиритися з нею.
З іншого боку,
дуже соромно й ганебно казати комусь:
«Не можеш, а ти візьми себе в руки й зроби».
Ви ж не кажете діабетику: «Примусь свою підшлункову працювати краще».
Знаєте, очевидно, що ксанакс —
один із медикаментів,
які неприємно дивують людей.
Частина мене обурюється тим,
що мені потрібна стороння допомога.
Гадаю, моя уперта частина не хоче сидіти на ньому
неймовірно тривалий час.
Я б хотіла навчитися обходитися без ксанаксу,
але поки що…
він робить свою справу, і я дуже вдячна за це.
Підступність бензодіазепінів в їхній ефективності.
Суспільство не дуже прихильне до людей із тривогою чи депресією,
але вони стосуються всіх.
Коли людина вперше приймає бензодіазепін,
він чудово допомагає.
Вона починає думати:
«Я не мушу постійно мучитися, тож і не буду,
прийму ще бензодіазепіну».
Думаю, бензодіазепіни роз'їдають
стійкість, яка дуже потрібна в певний період життя,
аби впоратися зі стресом, тривогою, складними ситуаціями,
взагалі з болісними сторонами людського існування.
Стійкість — ключ до всього, що стосується
не лише тривоги, а й здорової психіки загалом,
виживання у світі,
пристосування до реальності буття, навколишньої дійсності.
Візьміть чи то перенесення ковіду, чи власну смертність,
чи факт наявності тривожного розладу.
Прийняття — це головне. Чим ти ближче до прийняття,
тим здоровіша твоя психіка й повніше задоволення.
Згадуючи все, я розумію, що не усвідомлював своєї тривоги,
яка була дійсно сильнішою, ніж у середньостатистичної людини.
Під час переходу зі школи до коледжу
я почувався трохи розгубленим.
Насамперед я пішов у студентську клініку.
Я чудово пам'ятаю,
як взяв рецепт у руки
і подумав:
«Я дорослий. Мені порадили приймати це в студентській клініці».
Я так і зробив.
Так, життя важке,
чомусь ми забули про це й думаємо,
що коли ми нещасні, то щось не так, треба це міняти або вжити пігулку.
Наше завдання — не позбавити пацієнтів болю та страждань,
а зробити ці страждання терпимими,
щоб вони не втратили бажання жити.
Відмові притаманне таке явище, як вікна.
Тоді симптоми зникають.
Ми з сином були на дитячому майданчику,
аж раптом
дзвін у вухах стих,
тиск у голові просто зник.
І мене охопило неймовірне відчуття спокою.
Я ніколи не відчував такого
у дорослому віці.
А в дорослому віці я завжди приймав бензодіазепін.
Якщо таким є життя після бензів,
я чекаю його з нетерпінням.
Уперед.
Так! Обережно. Так.
-Так! -Молодець.
-Так! -Чудово.
Я працювала дуже важко, щоб змінити багато чого в житті,
щоб не відчувати тривогу так сильно.
Навчання приймати світ — це процес.
Не вийде просто ковтнути пігулку й виправити все.
З часом навчаєшся справлятися,
саме завдяки брудній роботі я перед вами в гарному вигляді,
ніби я з усім справляюся.
Час від часу мені знов доведеться
робити брудну роботу, і я не проти. Ось так.
Переклад субтитрів: Олена Кіркіча