Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Prosím, přivítejte Taylor Tomlinson!
Díky moc!
Díky!
Díky moc všem!
Díky!
Moc si vážím toho, že tu všichni jste. Byly to těžký dva roky.
Jednou jsem si dokonce ostříhala ofinu. Šlo to vážně z kopce.
Já ani nechtěla ofinu, chtěla jsem pozornost.
A mimochodem to funguje.
Sdílíš selfie s ofinou
a všichni komentujou „Emotikony ohně. Do toho, holka!“ Pak píšou:
„Jsi v pohodě?“
Tohle jsem udělala. Ostříhala jsem si ofinu
a dva dny na to jsem si poprvé dala houby.
A hned, co jsem si dala ty houby,
řekla jsem si: „Měla jsem si nejdřív dát ty houby.
Asi bych si tu ofinu neostříhala, kdybych si nejdřív odpustila, co?“
Víte co? Mít ofinu je stejný jako bejt sjetá na houbách.
Celou dobu se ptáte kamarádů: „Nevypadám divně?
Řekli byste mi, kdybych vypadala divně, že jo?
Je to jiný, jakože horší?
Víte co? Rozmyslela jsem si to. Já to nechci.
Už je pozdě? Děje se to?
OK, nevadí, tohle jsem teď já.“
Začala jsem zase chodit na terapii. Chodí tam někdo?
Hlavně ženy. To je ten problém.
Je těžký zůstat na terapii.
Má doktorka říkala, že když se s někým sblížím,
mám tendenci se sabotovat.
Myslela jsem, že to je blbost,
tak jsem se na ni vykašlala.
A pak… Jsem se konečně vrátila,
protože jsem už randila s dost lidma,
který mi dali naprosto stejnej ohlas na můj debilní charakter.
Znáte to, vidíte romantický motto a říkáte si
„Hm! To by mohlo bejt na mě!
Jo, pak přijde ta recenze a… stejný.
To je blbý.“
Po vážně zlým rozchodu před pár lety
jsem se na sebe konečně podívala
a řekla, „OK, Taylor, pět z pěti kluků si myslí, že při hádce
jsi jako mýval chycenej v pytli.
Možná je čas na Klonopin
nebo očkování proti vzteklině.“
Teď už jsem plně na léčivech.
Někdo další? Antidepresiva?
Léky? Jo.
Hezky. Co berete? Zakřičte to.
Zoloft, Lexapro. Páni!
Podívejme. Je tu celej gang!
No páni! Já taky beru.
Nikdy bych neřekla co, to je osobní.
To je žert. Beru toho víc.
Beru Klonopin na záchvaty paniky.
Jsem vděčná za Klonopin, protože předtím
jsem brala jiný léky a dostala jsem záchvat
zrovna, když jsem někde byla,
což je nejhorší načasování, protože to musíte vydržet,
jako když držíte hovno, protože nemáte čas se vysrat.
Znáte to? Takový to „OK,
dostala jsem 60 % z mýho systému.
Ještě nejsem hotová, ale musím do práce.
Těch zbylejch 40 % půjde později
nebo se vybiju na tom křesle při obědě, když tam nikdo nebude.“
Něco jinýho beru na spaní,
mám noční můry. Nedá se to říct nijak vtipně.
„Vzbudím se a křičím, a tak.“
Ty prášky na spaní jsou super.
Nezastaví sice noční můry,
ale drží vás v nich a nevzbudíte se.
Zní to blbě, ale předtím
jsem se budila uprostřed noci vyděšená,
a teď se nevzbudím,
dokud ta noční můra nedojde k rozuzlení,
takže to má alespoň závěr.
Říkáte si: „Takže mě nakonec pobodá.
OK, máme tady zápletku."
Myslela jsem, že beru antidepresiva.
Ale neberu.
Prý beru stabilizátory nálady,
který se používají jako antidepresiva.
Pravda o lécích na předpis.
Vše, co předepíšou, používají na čtyři různý věci.
Takže vlastně nevíte, co s váma je,
dokud nenajdete kombinaci, co funguje
a nevygooglíte si vaše prášky sami.
Takže po letech pokusů a omylů
jsem konečně našla pro mě funkční kombo
a před půl rokem jsem to vygooglila, protože „co mi to je?“
A ukázalo se, že všechno, co beru,
se používá hlavně při bipolární poruše.
Tak jsem šla za svou psychiatričkou a říkám: „Hej.
Myslíte, že…“
A ona na to: „No, jo!“
A já na to: „Takže to říkáte lidem normálně?“
A ona: „Samozřejmě, že ne. Nevěděli jsme to.
Jsem ráda, že jsme na to přišli.“ A já na to: „My?“
Říkám: „Nevěděla jste, že mám bipolární poruchu?“
A ona: „Ne. Mysleli jsme, že je to úzkost a deprese.“
A já říkám: „OK. To je trochu jako
dávat psovi léky do piškotů.“
Tak říkám: „Nevím, co si tom mám myslet.“ A ona na to:
„Jestli vám to pomůže, nemusíte říkat:
,Jsem bipolární.‘ - Můžete říkat: , - Mám bipolární poruchu.‘“
To je jako, když někdo řekne
„Říkal jsem, že ses chovala jako mrcha.“
Jsem za tu bipolární poruchu vděčná.
Mám správný léky, náladový prstýnek, zvládám to.
Ale když jsem to zjistila, bylo to těžký polknout.
A já už něco za život spolykala.
Když se něco takovýho dozvíte,
říkáte si: „Ty jo, řeknu to někomu?
Měla bych to říkat?
A když to řeknu,
jsem dost sexy,
a/nebo talentovaná, abych byla inspirací?“
Jestli to mám a někdo jinej to má taky,
a zjistí, že to mám taky,
budou se cítit líp nebo hůř?
Když mě diagnostikovali, začali jmenovat lidi.
Říkali: „Víte, kdo je taky bipolární?
Selena Gomez.“
A já si říkám: „Teď se cítím líp.
Ona je vážně pěkná.
OK. Budu bipolární.“
Nevyrostla jsem
v domově, kde se probíralo duševní zdraví.
Naši byli věřící.
Nevím, jestli jste někdy zkusili říct konzervativnímu tátovi,
že máte psychický problémy. To nejde moc dobře.
Když jsem byla na střední, říkám: „Tati, já mám deprese.“
A on na to: „Potřebuješ protein, běž si dát burákové máslo.“
Je spousta otců, který v životě trpí
a drží se sklenice burákovýho másla, jako by to byla odpověď,
jak proplout bouří.
„To přejde!“
Jediná rada o duševním zdraví, kterou mi kdy táta dal,
když jsem měla záchvaty paniky
a nevěděla jsem, co to je, bála jsem se. Říkám:
„Nevím, co dělat.
Nevím, co dělat, když to cítím.“
A on na to: „Poslouchej.
Když se takhle cítíš,
běž, co nejdál od lidí, na kterých ti záleží…
dokud ti není líp.“
To je rada jako pro vlkodlaka…
„Uteč do lesa, dokud se neproměníš zpět v člověka.
Ať tě nikdo nevidí. Nepřijali by to, co opravdu jsi.“
Kamarádi mě děsili, když jsem chtěla brát léky.
Říkali: „Zkusila jsem antidepresiva.
Necítila jsem se dobře. Nebyla jsem sama sebou.“
A teď je beru a říkám si: „Já taky ne! Je to super!“
Jasný? A já se cítím jako já.
Je to jako by na mně někdo seděl a říkal: „Ššš!
Nemluv. Všechno zkazíš.
Snažíme se ti pomoci.
Už bys byla vdaná, kdybys zavřela hubu.
Pamatuješ? Jo, my taky. Snažíme se pomoci. Běž spát.
Čas na jiné dobrodružství.“
Když berete léky, varují vás o vedlejších účincích.
Říkají: „Možná přestanete mít chuť na sex.“
A upřímně, vážně se to stalo,
jenže nevím, jestli je to snížená chuť na sex,
nebo zvýšené sebevědomí.
Znáte to?
Nemám na to náladu, nebo už nepotřebuju nic dokazovat? Co to bude?
Deprese vás srazí na kolena
a říkáte si: „Když už jsem tady, tak to využiju pro potěšení někoho jinýho.
Byla by škoda to nevyužít.“
Pokud se nesmějete, gratuluju k vašemu serotoninu.
A jestli si říkáte: „Co je serotonin?“ Nestarejte se, máte ho spoustu.
Nevěděla jsem, jestli o tom budu mluvit na podiu,
ale potřebovala jsem nový témata, tak si říkám, vysypu to všechno.
Ale byla jsem překvapená,
že mě to zarazilo. Jsem totiž dost otevřená.
A nikdo by se neměl cítit špatně,
když mu najdou duševní poruchu.
Je to jen informace,
která pomůže se o vás lépe postarat.
Jo.
Být bipolární není nic špatného.
Je to jako neumět plavat.
Možná to je trochu trapný,
taky bude těžší se někam dostat.
Ale můžete si koupit rukávky.
A když si je koupíte,
můžete se dostat kamkoli.
Někteří z vás si říkají: „Ale Taylor,
co když se mi budou lidi smát?“
Těm lidem je jedno, jestli se utopíš,
tak koho zajímá, co si myslí?
Možná bys je mohl poslat do prdele.
Já ti nevím.
Teď si vezměte rukávky,
protože vědět, že neumíte plavat, je blbý,
běžte do bazénu
a skočte do hloubky, začněte chaos!
Plácáte se ve vodě a křičíte: „Nic mi není!“ A oni: „Vždyť se topíš.“
A pak pro vás skočí ten nejhezčí plavčík.
A vy: „Vidíš? Já umím plavat.“
A oni: „Ne, držíš ho pod vodou.
Udělala jsi z Kevina rukávek,
a to pro Kevina není fér.“
Pak kolem vás někdo proplave znakem
a vy: „Co to bylo?“
„To je někdo, čí rodiče ho drželi pod vodou,
dokud věděli, že se neutopí.
Tady máš rukávky.“
Měla jsem strach říct lidem,
že jsem bipolární, aby se na mě nedívali jinak.
Řekla jsem to všem a nikdo se nechoval jinak,
trochu mě to urazilo.
Kdyby měli kamarádi bipolární poruchu,
řekla bych: „Cože? Ty? Kecáš.“
Řekla jsem to kamarádům a oni: „Jo, no jo.
Teď dává všechno smysl.“
Řekla jsem to mýmu nejlepšímu kámošovi Dustinovi
a on: „Jo, duševní porucha je jako tvoje druhý jméno.
Nevěděl jsem jaká, ale věděl jsem, že ji máš.“
To bylo vážně dobrý.
Mimochodem, to nebyla ta zpětná vazba od partnerů.
Kvůli tomu jsem konečně pomoc nevyhledala.
Každej můj kluk mi řekl, že mám problém s důvěrou,
což většinou říkají lháři, když jim teče do bot.
„Máš problémy s důvěrou, zlato.“ A ty máš sexy kolegyni a zamklej telefon.
Mám s tím problém, ale oprávněně.
Naprosto oprávněně.
Můj kluk na střední mě podváděl,
spal se sexuálními pracovnicemi za mými zády,
nebo s prostitutkami, jestli jste starý a nevíte, že to slovo už se nepoužívá.
Starší lidi jsou občas zmatený.
„Co je to sexuální pracovnice?
To dělá moje vnučka na Instagramu?“
„Ne, ne, je jenom pěkná, tak se fotí.
To je něco úplně jiného.
Vaše vnučka nedělá… Nepracuje.
Tak to není.“ Prostitutka už se neříká.
Říkat sexuálním pracovnicím prostitutky je jako říkat komikům klauni.
Vlastně máte pravdu, ale jste čůráci, jestli to říkáte.
Řekla jsem terapeutce, že mě podvedl,
a ona neřekla, co jsem chtěla slyšet,
což bylo: „Chudinko malá, dneska to máš zdarma.“
Místo toho řekla: „Možná jsi věštba, která se sama naplňuje.“
A já říkám: „No, páni!“ A ona: „Ne, to není dobré.“ A já:
„Nešlo by říct, že mám věštbu?
Je Selena Gomez věštba, co se naplňuje?“
Říkám: „Co to vlastně znamená?“
A ona: „Někdy očekáváme, že nám někdo ublíží,
tak se chováme, jako by nám ubližovali, dokud se to opravdu nestane.
Myslela jsi, že tě podvede,
tak jsi se k němu tak chovala,
dokud tě nepodvedl a ty jsi mohla - říct: , - Vidíš?‘“
A já na to: „Aha.
Takže jsem čarodějka.“
A ona: „Ne tak docela, jen jsi mrcha.
Měla bys…“ A já: „Jo, jasně, já slyšela Nebelvír!“
Pracuju na svých problémech s důvěrou.
Před terapií to bylo mnohem horší.
Na prvním sezení jsem jí řekla:
„Můj kluk vždycky zvedne můj hovor - a řekne: , - Ahoj krásko.‘“
A ona: „A co je za problém?“ A já: „To ještě nevím.
Ale až zjistím, kdo je ,kráska‘…“
Ona na to: „Možná jsi to ty.“
A já: „Promiňte, myslela jsem, že jsme tu kvůli práci.“
Teď myslím, že jsem pěkná, ale byla jsem
ošklivý dítě s upřímnýma rodičema,
a to už nesetřesete, jasný?
Je jedno, jestli vyrostete do krásy,
když jste ošklivý dítě s upřímnýma rodičema.
občas někdo přijde a řekne: „Dneska ti to sluší.“ A vy:
„Jo, jasně. Nejsem debil, vím, jak to je.“
Když mi bylo deset, zeptala jsem se: „Tati, jsem hezká?“
A on na to: „Podívej,
já nejsem ten nejhezčí chlap, že ne?
Ne. Ale každej den vstanu a snažím se.
Osprchuju se, vezmu si pěknej oblek
a zvládám to!“
A pak odešel do práce.
A já se stala komičkou.
To řekl své desetileté dceři.
„Jsme na tom stejně, káčátko. Tohle nám bylo naděleno.
Myj se a nos pěkný hadry,
víc udělat nemůžeš. A nespi s mokrýma vlasama, nikdy.
Nos čepici, to zakryje kousek hlavy.
Škoda, že je tak velká.“
Myslím, že jsem hezká, mám velkou hlavu.
Vím to, protože mi každej můj kluk řekl:
„Miluju tvou velkou hlavu.“
To je super,
když vám chválí něco, co na sobě nesnášíte,
jako: „Zbožňuju tvoje měkký paže.“ A vy: „OK,
Já miluju tvoje divný koule. Jaký to je?
Cítíš se přijatej?“
Chodit se mnou je šílený.
Cokoli hezkýho uděláte, smetu to ze stolu.
Jeden kluk mi řekl, že flirtovat se mnou je jako mlátit vodu.
A já: „Proč? Protože to nemá smysl
nebo protože u toho vypadáš jako blb?“
A on: „Posloucháš se?“ A já: „Jo, slyšela jsem to. Jo.“
A pak mě podvedl, věštba naplněna!
Nemůžu si pomoct. Na začátku vztahu
předpokládám, že všechno hezký, co dělá,
je trik, kterej zkouší na každou,
a mě na svou choreografii nechytíš, chlapče.
„Tak tohle je ten trik?
Otevřeš mi dveře od auta? To je ono?
Takhle to děláš?
Milý. Vsadím se, že to často funguje.
To je ten trik?
Jdeš se mnou na dědovo pohřeb
a držíš nade mnou deštník?
To je tvůj trik?
Takhle to děláš?
'Pozor, ať nezmokneš.' 'Už jsem celá vlhká.' To určitě.
Tohle není moje první rodeo. Měla jsem dva dědy.
Tak tohle je…
Tohle je tvůj trik?
Umřeš vedle mě v nemocniční posteli
v 86 letech a držíš mě za ruku už na věčnost?
Tohle je tvůj trik? Takhle je dostaneš do postele?“
A on: „Jsme spolu už 60 let.“
A já na to: „Jsi děvkař a vím to!
Nepohřbívejte mě s ním. Umíral s jinýma za mými zády.
Dokážu to, vezměte mu mobil, až půjde na bažant.“
A proto chodím na terapii.
Lidi se bojí terapie,
protože si myslí, že tam poslouchají: „Jsi na hovno.“
Ale tak to není. Sedíte tam a říkáte: „Jsem na hovno.“
A terapeutka říká: „Výborně, dobrý začátek.“
Terapie vám pomůže najít příčinu toho, proč se cítíte blbě.
Jdete tam takhle:
„Tady jsou moje problémy.“
A ona: „OK.“ A pověsí je na stěnu.
Jako když vyšetřujete vraždu!
Pak přinese ten červenej provázek, co mají detektivové doma,
když je vykopnou z případu, protože zašli moc daleko,
a začne spojovat všechny ty věci, co na vás stojí za hovno,
ke každýmu traumatu z dětství,
a vy koukáte: „No páni! Proto jsem taková!“
A ona: „Proto jsi taková.“
A vy: „Takže jsem vyléčená?“ A ona: „Bože, ne!
Ne, ne.“ A vy: „Tak co mám dělat?“
A ona: „Přijdeš sem každý týden
se svou kreditkou.“ A vy: „A budu někdy vyléčená?“
A ona: „To nevím, přines kreditku!“
Hodně věcí jsem terapií vyřešila.
Přejídám se z emocí. Nevím, jestli to někdo zná.
Hustý, sedm lidí.
Ostatní si říkají: „Ne, my jíme do polosyta
a pak poděkujeme Bohu za naše možnosti.
Jídlo je jen palivo.“
Jestli jste takoví, tak jděte do prdele, vážně.
Vrátím vám peníze, vaši podporu nechci.
Já to zvládnu.
Jestli nevíte, co je emoční přejídání,
tak je to, když se projídáte nepříjemnými pocity.
Takže když jsem smutná, nervózní nebo vzhůru, tak jím, ať jsem klidnější.
Pokud nevíte, jestli jste to i vy,
můžete si položit pár otázek.
Zaprvé, když jíte nachos na veřejnosti,
sere vás, že jsou tam lidi a vidí vás?
Přijde vám, že by se k nachos měl prodávat závěs na soukromí? Mně jo.
Užíváte si nejlepší jídla života
v autě okolo 23:00?
Pod blikající lampou?
Měli jste někdy brownie,
když jste byli OK
a přáli si, abyste byli smutní,
protože by to chutnalo líp?
Tak to vypadá, že je nás víc než sedm.
Na terapii jsem zjistila, kdy přesně se ze mě stal
emoční pojídač.
Bylo mi osm a jedla jsem housku v kuchyni,
přišel táta a řekl:
„Polož tu housku, musím ti něco říct.“
A pak mi řekl, že máma umřela.
Takže mi přepnulo v mozku:
„Když přestaneš jíst pečivo,
lidi umřou.“
Šla jsem zpátky do školy jako anděl smrti.
Všichni zpívali: „Skoč na čáru, zlomíš mámu.“
A já: „Přestaň jíst pečivo, máma je mrtvá, brácho.
Vynechali tu druhou část.“
Když mi bylo osm, šišlala jsem. Říkám to proto, že mně to nikdo neřekl.
Vzali si mě stranou ve škole o rok později.
A řekli:
„Taylor, myslíme, že máš vadu řeči.“
A já: „Co je vada řeči?
Nespletli jste si mě?
Já jsem v pohodě.“
A oni: „To nic není,
jen vyslovuješ slova trošku jinak,
místo ,s‘ říkáš ,š,‘
rozumíš?“ A já říkám:
„Myslím, že bych si všimla,
že říkám ,š‘ místo ,š.‘
Snad najdete, koho hledáte.
Když budete ještě něco potřebovat, budu ve střehu.“
Vím, že vtipy o mrtvé mámě jsou lidem nepříjemný.
Vím, že je vám to nepříjemný,
co na to říct, měli jste se víc snažit a byli byste tady nahoře vy.
Ne, vážně, nechci, aby ta informace byla lidem nepříjemná.
Dokonce tolik, že jsem dřív všem lhala.
Když jsem vyrůstala, říkala jsem, že jsou naši od sebe,
abych neřekla, že je máma mrtvá.
A fungovalo to dobře,
dokud kamarádka nedávno nezjistila, že lžu, a byla z toho smutná.
Říkala: „Taylor, tvoje mamka umřela?
Taylor, říkala jsi, že jsou rozdělení.“
A já: „Vždyť jsou!
Ježíšem.“
Její rodiče jsou naživu, takže nechápe ten vtip…
Nakonec to pochopí, že jo?
Ten vtip zraje pomalu.
Jako rakovina, která dostala mou mámu!
Tak dobře.
Takhle to půjde, Bostone.
Máme ještě tak šest minut vtipů o mrtvej mámě.
Já vím, říkáte si: „To snad ne, šest minut je hodně.“
Uteče to. Dala jsem ji do polštářů, jasný?
Uložila jsem mámu k odpočinku
do rakve plný vtipů o čůrácích a ústřižků z pop kultury.
Každej si v těch šesti minutách vybere.
Budete se smát, brečet, zapomenete, že je mrtvá.
Vím, co se vám teď honí hlavou,
říkáte si: „Jsme dobří lidé.
Dobří lidé se nesmějou vtipům o mrtvé matce.“
Jsem tu, abych vám řekla, že být dobrej člověk na komediálním představení
je zatracená ztráta času.
Snažit se bejt dobrej na komedii
je tako třídit odpad v zábavním parku.
Už tam jste, už jste součástí problému, zvedněte ruce a užijte si to.
Vím, že jste dobrý lidi.
Říkáte si: „Známe tě už 25 minut.
Nesnesli bychom, aby se ti někdy stalo něco zlého.“
Díky moc, Bostone.
Ale chápejte, to špatný už se stalo
a já o tom teď mluvím do mikrofonu
před lidma, který za to zaplatili,
takže ta špatná věc tady jsou peníze.
Myslíte, že bych byla tak úspěšná
v mým věku, kdybych měla živou mámu?
Ani náhodou!
Byla bych spisovatelka, co se miluje
a sedí ve tmě v sále mezi váma bažantama, jasný?
Ona je v nebi, já na Netflixu. Všechno, jak má bejt.
To jsem řekla na terapii.
Na to má terapeutka odpověděla:
„Tenhle týden bys měla přijít dvakrát.“
Lidi jsou smutný, protože mi bylo osm.
Ale v osmi je dobrý přijít o rodiče,
protože jste ještě blbý a nechápete, co se děje.
Když mi bylo osm,
jediný lidi s mrtvýma matkama byli Disney princezny.
Takže jo, to je blbý, ale budu už teď taky pěkná?
Pak přišla puberta a já:
„Ne, Bůh mě nenávidí. Škoda.“
To je vtip. Bůh všechny miluje, jasný? Teď už jo.
Ale četli jste Starý Zákon? Do prdele.
Starý zákon je moje oblíbený album od Taylor Swift.
Je to pecka za peckou.
„Ty ve mě nevěříš?
Hadi! Look what you made me do .“
Je mi 20něco a jsem bílá,
jasně, že srovnávám T. Swift s Ježíšem.
Ona je jedinej bůh, v kterýho ještě věřim, jasný?
Nevím o tom, že by Bůh bůh předělával jeho starý věci
a upřímně, asi by měl. Ty lidi, co to dneska vlastní, stojí za hovno.
Rychle vyrostete, když přijdete brzy o rodiče.
Viděla jsem mrtvolu, když mi bylo osm. Takže jsem viděla mrtvolu mnohem dřív,
než jsem viděla péro.
A to není přirozenej běh událostí,
určitě ne podle knihy Tělo Američanky.
I když možná by měl, protože víte, co je šílený? Péro.
Mnohem větší trauma než mrtvá máma.
Fakt, mnohem horší. Viděla jsem mámu a říkám:
„Ta mi dělala svačinu a teď se nehýbe.“
Když jsem poprvý viděla péro,
tak říkám: „Kriste! Kdo vzal oči Jabba Hutta?
Nic pro mě. Ne, ne, ne.
Neřekla jsem ani jednou Beetlejuice!“
Tolik ptáků jsem neviděla a už žádný vidět nechci,
nic proti mužům,
přísahám, že mě z nějakýho důvodu přitahujete,
pokaždý, když vidíte nový péro, přijde doba zvykání si,
že jo? Jenom rychle… a už jsem v tom zase, super.
Byla jsem moc dlouho ve vztazích,
protože jsem nebyla připravená vidět jiný. Nešlo to…
Nemohla jsem to spolknout. Doslova i metaforicky.
Neměla jsem na to, prostě to nešlo.
A…
Je mi jedno, kolik jste jich viděli. Pokaždý, když vidíte nový,
je to jako skočit do ledovýho bazénu.
Jako: „OK, jen si tu zaplavu a zvyknu si.
Aha, tenhle je hlubší než ten minulej, ale to nevadí.
To nevadí, proto máme ty rukávky,
kvůli těmhle momentům.“
Dejchej, buď sexy, dělej, to zvládneš.
Když se zamyslím nad možnostma,
tak mi přijde penis přijatelnější.
Jsou vzhůru, rádi vás vidí, vrtí se. Nikdy jsem to neměla.
Je to jako ocas vepředu, ne?
Já si to vygooglím, díky.
Jsou to jen dohady. Nikdy jsem neviděla vagínu, ani svoji. Křesťanka.
Ale co jsem slyšela,
je to strašidelný. Strašidelná tmavá díra,
díra? Cože, prosím?
Vždycky, když mě někdo prstí, říkám si: „Ty jsi ale důvěřivej,
ani já nevím, kam to vede.
Možná tam schovávám tu bipolární poruchu.
Možná to tam je. Kdybys nějakou viděl, můžeš ji vyškrábnout?
Takovej stěr duševního zdraví?
Takhle ne. Musíš zaháknout prst,
jako když se dusí miminko, chápeš?
Takhle to tam zatlačíš ještě víc.
Ale když to zahákneš, tak to smeteš a dostaneš ven.
Ten vtip mám ráda, protože jde tak daleko,
že se naučíte něco, co může zachránit život.
Už se těším, až za pár let uslyším:
„Kdyby nebylo toho vtipu o péru, má neteř by tu neseděla.“
Nejšílenější je, že mi máma umřela na rakovinu.
Vidíte? Skoro jste zapomněli.
Pak se táta znovu oženil a moje macecha dostala rakovinu.
Je v pořádku. Dvakrát bych vám to neudělala.
To řekl Bůh mýmu tátovi.
Hned jak dostala rakovinu, říkali jsme se sourozenci: „Do prdele,
táta způsobuje lidem rakovinu?“
Mysleli jsme, že je karcinogen.
„Nedávejte mu nic do mikrovlnky.
Tak to způsobuje.“
Kdyby sejmul i tu druhou,
napsali bychom mu vzkaz na křesťanskej účet.
Jen něco jako:
„Tyto chemikálie mohou způsobit rakovinu.
Na vlastní nebezpečí.“
Přijde mi, že mi lidi nevěří, že žije.
Je v pohodě. Je šťastná, zdravá, skvělá žena.
Dokonce jí říkáme mami, protože když se vzali,
bylo to k mání.
Tak jsme si řekli: „Jo, buď máma ty.“
Kdyby odešla ředitelka
a dostali jste novou, nebudete říkat: „Tohle je Lisa.“
Ať je ředitelka, pozice je volná.
Byli jsme malí, když se to stalo, a táta se rychle zase oženil,
asi doufal, že bude jako Indiana Jones a vymění je,
než si toho někdo všimne.
Jako když vám umře křeček
a rodiče to nechtějí vysvětlovat,
tak koupí novýho, co vypadá stejně,
a řeknou: „Ne, je to Connie, jen teď kouše.“ To v podstatě udělal.
Jen s mámou.
Dřív jsem o tom nemluvila,
o mámině smrti,
protože jsem nechtěla rozrušit lidi,
a navíc, jako většina z nás s traumaty,
takže vlastně všichni tady.
Jestli si říkáte: „Já žádné nemám.
Mám super rodiče, dětství bylo skvělé
a tahle ,komedie?‘ Nepřijde mi to vtipný.“
Výborně.
Doufám, že to je nejhorší noc vašeho života.
Protože jste to měli moc jednoduchý
a asi potřebujete trochu perspektivy.
Většina má trauma z dětství,
dospějete a říkáte:
„Dala jsem to! Už na to nikdy nepomyslím.
Mám vlastní klíče. Můj život, moje pravidla.“
Tak začnete utlačovat všechno, co se vám v dětství stalo,
hlouběji a hlouběji, dokud na to nezapomenete.
A dlouho to funguje.
Až jednoho dne,
kopnete se do malíčku u nohy
a začnete nekontrolovatelně plakat na ulici
a říkáte: „OK, tady jde o něco jinýho,
v tom malíčku byla schovaná traumata.
Pak jsem se kopla a teď jsou všude.
Teď jsou tady.“
A když se s tím nevypořádáte, bude vás to mučit způsobem,
kterej si ani neumíte představit.
Na terapii mi došlo, že protože máma umřela mladá,
mám v sobě přesvědčení, že taky umřu mladá,
takže žiju nezdravej a intenzivní život,
celou dospělost si říkám, že si nemůžu dát pauzu,
musím pořád pracovat,
musím toho všeho dosáhnout, jinak jsem nicka.
Před pár lety jsem se zasnoubila, protože:
„Musím se vdát, než umřu,“
což je super způsob, jak požádat o ruku.
Říkám tomu „Nezapomenutelná procházka,“ je to takovej můj trik.
I když to s bejvalým snoubencem nevyšlo.
Nesnáším to slovo. Zní to jako zaklínadlo.
„Ex-snoubenec!“ Hrozný.
Už nejsme přátelé,
ne, že by byl špatnej, je to skvělej člověk.
Nevim, jestli jste někdy chodili s někym, kdo má bipolární poruchu,
ale říká se tomu „Boží dílo.“
Myslím, že bych byla skvělá partnerka, kdyby se nikdy nic nestalo.
Kdyby se nic nestalo, byla bych úžasná.
Jenže když se jedna malá věc podělá,
je ze mě noční můra.
Jako když přejíždíte ty hroty, když vracíte auto do půjčovny.
Dokud se pořád hýbete, je všechno fajn.
Ale jestli maličko zacouváte, rozřeže vám to gumy.
A pak řeknu: „Já tě varovala.“
A vy: „Já vím. Vím,
že jsem to podělal, ale tohle je šílený.
Ostatní retardéry se tak nechovají.“ A já na to:
„Tak si běž a buď s ní!“
Můj ex a já nejsme přátelé,
myslím, že je divný, když zůstanete přátelé,
vyrazíte si spolu:
„Zajdeme na fro yo.“ A vy: „Fro yo?
Vím, jak chutnáš.
Nepůjdu s tebou na jogurt, ty psycho.
Mají Kevina po cvičení, mají tu příchuť v Yogurtlandu?“
Mají, slaný karamel, ale stejně.
Jela jsem po rozchodu domů
kvůli nějakým svátkům
a spousta přátel se usadila.
Někteří se neustále usazujou.
Znáte ty páry?
Všichni známe alespoň jeden,
když jeden z nich je mnohem hezčí
a lepší než ten druhej.
Říkám jim rozinky v čokoládě.
Protože ty taky můžete dát dohromady.
Ale říkáte si: „Čokoládo, co to děláš?
Můžeš být s kýmkoli.
S karamelem, s marshmallow,
můžeš být s burákovým máslem, to je prý dobrý na depresi,
a ty chceš bejt navždy s rozinkou?
Bez urážky, rozinky, my vás milujeme, přírodní sladkost,
ale ty patříš k ovesným vločkám, to přece víš, ne?
Tohle je divný,
nebojíš se denně, že někdo přijde
a slízne z tebe tu čokoládu?“
Ten vtip miluju.
Vidim páry, jak se na sebe dívají:
„Jsem čokoláda, nebo rozinka?
Jsme oba čokoláda, že jo? Čokoláda v čokoládě?
Jsme jako ty postavičky od Lindor, viď?
Já jsem smetana a ty ta ulita.
Jsi totiž silný a když mě opustíš, budu celá rozhozená.“
Někdo si říká: „Já jsem ovesná kaše a nevadí mi to.“
Já si promluvila s mou šťastně vdanou kamarádkou,
když jsem zrušila zásnuby. Nedělejte to.
Šťastně vdaná kamarádka si nepamatuje, co je zlomený srdce.
Říká: „Co teď uděláš?
Začneš randit? Máš už někoho?“
A já: „Ne, budu se teď soustředit na kariéru.“
A ona:
„Co takhle kariéra a vztah najednou?“
A já: „Jak to jen vysvětlit, abys to pochopila?
Proč ne kariéra a vztah najednou?
Byla jsi někdy na dálnici
a tvůj pruh je ucpanej, ale ten vedle se pořád hejbe,
tak přejedeš vedle
a hned, jak přejedeš, tak se taky zastaví
a ten vedle se začne hejbat.
Tak se vrátíš do toho prvního
a zase se zastaví,
a ten vedle se zase začne hejbat.
Tak přejedeš ještě párkrát a pak si řekneš:
,OK. Děláš si ze mě prdel?‘“
A ona: „To asi nechápu,
protože John a já obvykle předjedeme
v zastavovacím pruhu.“
A já: „Kde máš dítě? Omylem ho upustím.“
Náhodou jsem byla brzy zase ve vztahu,
po těch zrušených zásnubách.
Nesnažila jsem se o to, vážně.
Kamarádi říkali: „Měla bys být chvilku sama.
Mohla by sis pořídit kočku.“ To rozhodně.
Nikdy jsem necítila žádnou úlevu v čase strávenym s kočkou.
Kočky reagujou na lidi jako já reaguju na holky
ze základky.
Takhle.
Ale ne! Tohle dělají kočky.
Tohle doma mít nechci.
Ale nehledala jsem vztah.
Chtěla jsem se bavit, sexy flirt,
což se mi většinou nedaří,
kvůli tomu kulatýmu obličeji,
s kterým si lidi chtějí plánovat budoucnost.
Vždycky říkám: „Mohli bychom si zašukat.“ A kluci: „To je dobrý,
ale mohla bys ses seznámit s mámou, co?
Zdáš se lepší v poznávání mámy než v sexu.“
A mají pravdu.
Poznávat mámu můžu celou noc.
Mámy mě z nějakýho důvodu mají rády.
Před lety jsem měla kluka a procházeli jsme si problémy,
tak jsem šla s jeho mámou na oběd pro radu
a někdy v půlce mi položila ruku na mou
a řekla: „Víš, on je jako jeho otec.
A kdybych vrátila čas,
nevím, jestli bych si jeho otce znovu vzala.“
A já: „Takže mi tady v Panera Bread zachraňuješ život?“
Jako když se stará postava ve filmu obětuje pro větší dobro.
Úplnej Gandalf.
„Leť, hlupáku!“
Špatná máma, špatná žena, ale skvělá kamarádka.
Holky před synem, jasný?
Myslím na ni každej den.
A můj kluk taky nehledal vztah, když jsme se potkali.
Heteráci ho obvykle nehledají.
My se divíme, když najdeme chlapa, co nás dokáže udělat,
a chlapi se diví, když najdou holku,
která dokáže zažehnout city v jejich srdci.
Ženy řeknou: „Udělal mě třikrát za sebou.“
A chlapi: „Kámo,
já ji mam fakt rád, chápeš.
Celej den jsme si povídali a já ji nechtěl uhodit, šílený!
Je jako kamarádka. Nechápu to, chci jí lízat srdce.“
Heteráci jsou na sebe pyšný, když se zamilujou. Je to roztomilý.
„Miluju tě.
Jo, kámo, dal jsem to!“
Ženy, když se zamilujou, řeknou: „Miluju tě.
Kurva, už zase? Krávo blbá.
Máš nejdřív milovat sebe, vždycky to přeskočíš!
Jez, modli se a pak miluj!
No nic, zkusíme to znovu za rok a půl.“
Můj kluk je o sedm let starší,
potřebovala jsem kvůli něčemu nasrat tátu.
Starší kluci jsou lepší.
Nemusíte jim říkat, ať koupí černý uhlí,
už ho mají doma.
Vytáhnou ho po večeři jako dezert:
„Chceš si zobnout, zlato?“
A vy: „Jo, dík.“
Starší kluci neříkají, že jste „sexy“ a „pěkná.“
Říkají vám znělý věci, jako „překrásná, nádherná,“
to by kluci, kterým je 20něco, neuměli vyslovit.
A oni taky nejsou sexy a pěkní. Jsou krásní, urostlí,
výrazní, jako fotky dědy, na který se nemáte koukat moc dlouho.
Našli jste někdy takový ve starej krabici?
„Kdo je to? Aha, nic. OK.“
Na těch fotkách ještě nejste rodina.
Je to minulost, šedá zóna.
Ještě jsem neskončila.
Znáte fotky rodičů, když byli mladí a sexy?
A vás to nějak nasere,
protože víte, že s váma by nikdy nechodili?
Viděla jsem fotku táty ve fotbalovým týmu.
Tichá domácnost.
„Nechal bys mě ve drive-inu, ty parchante!“
A on: „Cože?“ „Rok tě neobejmu
a nechci o tom mluvit.“
Je vždycky trapný, začít novej vztah,
navíc, když jste zrovna zrušili zásnuby.
Myslíte, že už nikdy nebudete moci říct nic zamilovanýho.
I když to cítíte, je to jako kletba.
Řeknou: „Chci s tebou být navždy.“
A vy: „To by bylo něco, hm?
Už neumím používat to slovo na N,
potřebuju se do toho zase dostat…
já taky, kámo, jasně.“
Nový vztah je trapnej,
musíte znovu říkat, co máte rádi v posteli,
a to víte jen proto,
že už vám to dělal někdo jinej.
Ale tak to říct nemůžete.
Musíte se k tomu dostat šetrně:
„Víš, co by bylo dobrý, zlato,
a ještě jsem to nikdy nezkusila?
Víš, k čemu mě tvé tělo inspiruje?“
A ve vaší hlavě:
„Udělej mi to jako Craig, Craig to tak dělal vždycky.
Craig neuměl nic, ale tohle teda jo. To ti povím.
Zavoláme mu? Zeptáme se ho?
Jsme tu přeci všichni dospělí.
Pamatuješ, jak jsme resetovali tu wifi?
To je stejný. Je to hlas v telefonu, kterej nám řekne heslo.
Nic jiného pro mě neznamená.
Ne, jasně, že jsem ho zablokovala, jak jsi chtěl.
Ale když ho zablokuješ,
telefon ho uloží do jiný složky.“
Někteří se kvůli tomu pohádají v autě.
Musíte umět říct, co chcete,
a vědět, co si můžete a nemůžete dovolit říct.
Říkám klukům už roky, že to mám ráda trochu tvrdě.
Ale řeknu to takhle: „Jsem poškozená z traumat.“
Hetero chlapi to neříkají.
Jestli ho uslyšíte říct: „Jsem poškozený,“ utečte!
Ten chce vaše prsty v přepravce.
Občas si myslíme, že něco chceme, a přitom ne.
Myslela jsem, že mám ráda drsný řeči,
a ukázalo se, že jenom ty předem domluvený.
Řekli jste někdy, že to máte rádi?
Pak vás něčím uhodí a vy:
„Ne, to jsme si předem nesjednali, ne.“
Jednou jsem měla sex, byla jsem nahoře a on najednou:
„Podívej se na sebe!“
Jako by to byly mé první kroky.
A já: „Doufám, že sis to natočil, taťko,
protože tady už mě neuvidíš.“
Naši už moje komedie nesledujou, nebojte.
Nezajímá je to.
Žádný křesťan nechce sledovat dceru,
jak hodinu mluví o depresi a péru. Nic pro ně.
Naši nemají smysl pro temnej humor.
Já jo a jsem ráda, protože jestli se umíte smát
nejtemnějším věcem, co se vám staly,
když se pořád ještě dějou,
je to to, co vás přes ně dostane. Tady mám třeba vtip,
kterej se jim nebude líbit.
Víte, že občas, když voláte na linku sebevražd
a hovor vypadne, nezavolají vám zpátky?
Myslíte, že to je čas na zpětný hovor,
ale občas jenom zazvoní na vrátnici:
„Ztratili jsme ho, jdeme na oběd!“
Někteří si říkáte: „To se vážně stalo?“ Jo,
před pár lety, a bylo to k popukání.
Ležela jsem na zemi v DoubleTree Hotelu:
„To nechala viset, když se chci pověsit já? To snad…
Už jsem zažila, že mi někdo neodepsal, ale nechat mě viset, to je poprvé.
To je brutální.“
Nebyla jsem naštvaná. Třeba tak trénujou dobrovolníky.
„Hele, občas dostáváme
moc hovorů.
Pátky jsou hrozný, v těch případech
rozhodni sám, co uznáš za vhodné, jasný?
Normálně počkáme na jméno nějaký privilegovaný bělošky,
Chelsea, Kelsey, Taylor.
Tyhle rybky házim zpátky do vody a doufám, že doplavou samy.“
I kdybych byla naštvaná, co s tím udělám? Napíšu recenzi?
„Jedna hvězdička, úplně mě to zabilo.
Po téhle recenzi budete litovat, že jsem naživu.“
Tenhle vtip jsem nedávno řekla v Texasu
a v hledišti byla holka jako já a říká:
„A ta čekací doba je směšná!“
A má pravdu. Já si osobně myslím,
že když jste častý volající,
měl byste dostat nějaký odměny.
Jako věrnostní kartička u aerolinek.
Mělo by to jít na lince sebevraždy,
zavoláte a oni: „Prosím, vložte číslo věrnostní karty.“
Tu, tu, tu.
„Vítejte zpět, Taylor.
Děkuji za využití našeho diamantového programu.
Jste třetí na řadě.
Chtěla byste někoho přeskočit?
Naši jsou pořád hodně věřící.
Táta vždycky byl,
museli jsme se modlit před večeří v restauraci,
což je v pohodě, když jste věřící, ale nebudu to protahovat.
To on ne, byly to dlouhý modlitby s osobními detaily,
který nikdo z nás nepodepsal,
což bylo v pubertě těžký, když váš táta na veřejnosti křičel:
„Děkuji, Pane, za toto jídlo. Za to, že jsme tu společně.
Děkuji, že z Taylor je teď žena
a že se jí dostává pomoci v matematice.“ A já:
„Mohl by sis nechat pro sebe, že mám menzes a neumím odčítat?
Bůh to ví.“
Proto mi nevadí o všem žertovat,
o našich, protože když mi řeknou:
„Musíš prát špinavé prádlo před cizími lidmi?“
Já řeknu: „Hometown Buffet, 1998.
Řekl jsi všem v okolí pěti stolů,
že jsem se minulou noc posrala.
Můžu si říkat, co chci.
Já už věřící nejsem.
Pár kamarádů se dalo na víru v dospělosti, což je na hovno.
Když vyrostete věřící a teď už nejste a vaši dospělí kamarádi
se dají na víru, připadá vám, jako by Bůh byl váš špatnej ex,
kterej se teď polepšil kvůli vaší kamarádce
a vy se na to musíte dívat na Facebooku.
„Znáte už Boha? Je úžasnej.“
A já: „Jo, vyrostla jsem s ním. Je to debil, jasný?“
Řekl vám, že jste na dně a potřebujete ho?
To je jeho trik. To on dělá.
Říká to každýmu.
Nepijte, co vám dává. Vypijete to a za chvíli už
jíte jeho tělo, duch svatý je uvnitř vás, je to celej systém, kterej mají
v tom blázinci, kterýmu říkají kostel.
Kdo dneska používá římský číslice?“
Zní to, že pohrdám svou křesťanskou výchovou,
a to je pravda. Takže to tak mělo znít.
Ne, upřímně, kdybych na tom měla najít
něco pozitivního,
určitě by to s dostatkem peněz a času šlo…
Mám s tím problém. Mám kvůli tomu problémy s důvěrou,
a ještě jsem divná, protože jsem vyrostla ve víře,
postupně na to přicházím.
Třeba jsem zjistila, že špatně masturbuju.
Trochu couvnu. OK, takže…
Když vyrůstáte věřící,
děti mají mladistvé skupiny a tam se říká:
„Nemějte sex.“ A my: „Ano, jistě.“
A pak říkali: „Ani nemasturbujte.“
A holky řekly: „Ani jsme nevěděly, že to jde.“
A kluci: „Proč?“
A oni
nám to vysvětlili,
náš pastor nám řekl:
„Hřích není ten fyzický akt masturbace, víte?
Není to ani orgasmus. Když máte mokrý sen,
poděkujte Bohu za jízdu zdarma a mějte krásný den.
Ale na co myslíte, když to děláte, chlapci?
V tom je ten hřích.
Chtíč ve vašem srdci.
Nečistá myšlenka.
V tom je ten hřích.“
Tak když jsem dospěla a chtěla masturbovat, řekla jsem si:
„Když nebudu na nic myslet,
můžu jít pořád do nebe?
Vyčisti hlavu, dej se do toho, ukonči to,
a uvidíme se pak, Ježíši, že jo?
Vezmi si jen to jehňátko.“
Tohle jsem dělala celej život.
Kamarádky říkají: „Měla bys meditovat.“ A já: „To já dělám.“
Myslím tím celý dospělý život,
začala jsem masturbovat až jako dospělá žena.
Bála jsem se, že půjdu do pekla, jasný?
První orgasmus jsem měla s klukem ze střední.
Víte, jaký to je dostat první orgasmus od někoho cizího?
Jako když vás realitka provází po vašem vlastním domě.
„A tady máme druhou koupelnu.“
A vy: „Druhou koupelnu?“
„Žijete tu už 19 let,
určitě jste sem nakoukla?“
A vy: „Jednou, ale bála jsem se, že rozčílím Ježíše,
já to tady totiž nevlastním,
mám to pronajatý od těch ze shora…
Když vytopím sklep,
nevrátí mi kauci.
Ukážete mi ještě něco, když jste tu?“
A oni: „Jo, tady je zvonek.“
A já: „A ten je důležitej?“
„Ten je nejdůležitější.
Nikdo nejde dovnitř, pokud nezmáčkne zvonek.“
„Ale já ho zmáčkla.“ „Ne dost silně, ani se nerozsvítil.“
Takhle jsem masturbovala celej život,
nedávno jsem to zmínila kamarádce a hned,
co jsem to řekla, mi došlo, že jsem to nikdy neměla říkat nahlas.
Řekla jsem to jen tak při snídani:
„Jo, já při tom na nic nemyslím.“
A ona: „Cože?“ Položila vidličku a: „Cože?
Ty při tom na nic nemyslíš?“ A já:
„No, myslím na nějaký věci.“
A ona: „Na jaký?“
A já: „Vždyť víš, ,už tam budu, tohle je fajn.‘“
Víš, jako když jedeš autem…
Hlavu nahoru, neusínej.
Už ať jsem tam, ať se můžu najíst.
Pospěš si, Taco Bell za chvilku zavírá.“
A ona: „Taylor, to je divný,
proč se nekoukáš na porno jako všichni?“
A já: „Nemám porno ráda.“
Vždy, když pustím porno, říkám:
„Tam se taky musím holit? Jsem unavená a je mi zima.“
Nemám nic proti pornu. Nejsem jako ty, co tvrdí:
„Koukání na porno ti zničí vztah.“
To si nemyslím.
Měla jsem kluka, co měl rád masážní porno,
kde na konci masér ojede klientku,
takže občas, když jsme měli sex,
jsem dostala masáž!
Takový porno je pro vás dobrý!
Kamarádka byla vyděšená:
„Dělat si to takhle jako mnich,
to je divnější a děsivější
než kterýkoli porno, co jsem kdy viděla.“
A říká: „Dneska je spousta možností v internetovym porno světě,
běž domů a vyhledej si ,porno pro ženy.‘“
Běž, vážně, ,porno pro ženy.‘“
Tak jsem šla domů a vyhledala porno pro ženy,
abych příště nebyla u snídaně za blbce.
Výsledky byly dost překvapující.
První, co vyjelo,
byl link na Disney Plus, kde byly všechny Avengers filmy…
To je na mě moc přeskakování a příběhu.
Už tam jste s Lokim a najednou přijde Kapitán Amerika.
A začínáte znovu.
Jiná rychlost, jinej tlak a teď je tu mýval?
Ne.
Druhej výsledek porna pro ženy
byla stránka s reálnými páry, který točí
amatérský sex videa. Jo,
reálný páry: „Čau, jsme šťastní a zamilovaní,
tak jsme se chtěli natočit při milování
a hodit to na net pro osamělý lidi jako jsi ty.
Funguje to? Jsi vlhká?“
A vy: „Ne, tak tady to taky nepůjde.
Ale gratuluju. Zdá se, že jste vážně zamilovaní.“
Poslední, co vylezlo jako porno pro ženy,
což jsem netušila, že existuje, bylo audio porno.
Je to přesně to, jak to zní. Žádný vizuály, jenom audio.
Nejsou tam porno hvězdy, jenom porno hlasy,
co vám popisujou sexy situaci.
Jako podcast, akorát to neposloucháte při řízení.
Protože „pro ženy“ znamená, že tam bude příběh, že jo?
Koukat může každej, nekontrolujou to.
Nepřiběhnou za mikrofon a nezařvou: „A je venku, mrcho!“
Jdou na to pomalu.
Našla jsem jedno, co má 20 minut.
Pošlu vám link, když mi napíšete SZ.
A prvních 12 minut
byl chlápek, co vás utěšoval,
protože jste měla autonehodu.
To byla předehra.
A já se udělala fakt silně.
Víte,
ani jsem nevydržela do části, kdy měli sex.
Stačil mi ten komfort: „To je v pořádku, zhluboka dýchej, neměj strach,
pojišťovna se o to postará.“
A já: „No jo! To je fakt! Proto si platíme pojištění!“
A když začal: „Mám pro tebe ještě něco udělat? Mám tě udělat?“
Tak říkám: „Ne, to je dobrý, mám Allstate, jsem v dobrejch rukou.“
Díky moc, Bostone, byli jste skvělí!
Díky moc.
Opravdu si toho moc vážím. Díky moc.
Všichni jste skvělí. Vážně, díky moc.
POKUD ZNÁTE NĚKOHO, KDO MÁ PSYCHICKÉ PROBLÉMY
NEBO PŘEMÝŠLÍ O SEBEVRAŽDĚ,
INFORMACE A ZROJE - NAJDETE NA WANNATALKABOUTIT. - COM
Překlad titulků: Magdaléna Bláhová