Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Giv Taylor Tomlinson en stor hånd!
Mange tak!
Tak.
Mange tak!
Tak!
Tak, fordi I er kommet. Det har været nogle hårde år.
Jeg fik pandehår. Jeg var langt nede.
Jeg ville bare have folk til at se efter mig.
Og det virker.
Man poster pandehår,
og folk skriver, "sådan, tøs!" Og så bagefter skriver de:
"Er du okay?"
Jeg fik pandehår,
og to dage senere tog jeg svampe for første gang.
Da jeg havde taget dem, tænkte jeg,
"dem skulle jeg have taget først.
Så ville jeg nok ikke have fået pandehår."
Men at få pandehår er præcis som at tage svampe.
Man ser hele tiden på sine venner og tænker, "ser jeg mærkelig ud?
I siger det, hvis jeg ser mærkelig ud, ikke?
Er det anderledes dårligt? Skidt?
Jeg har ombestemt mig. Jeg vil ikke.
Er det allerede for sent?
Okay, jeg kan godt være sådan."
Jeg fik terapi. Er her nogen i terapi?
Flest kvinder. Det er problemet.
Det er svært at fortsætte.
Terapeuten sagde, at når jeg kommer tæt på,
saboterer jeg mig selv.
Jeg syntes, det var noget pis,
så jeg ignorerede hende.
Og så gik jeg tilbage,
fordi jeg havde datet nok mennesker,
der sagde det samme om fesne personlighed.
Den kvote, man rammer, så man tænker,
"Åh, så må det være mig.
Anmelderne er alle enige.
Nedtur."
Efter et grimt brud
kiggede jeg mig længe i spejlet
og sagde: "Okay, fem ud af fem fyre synes, at du i skænderier
opfører dig som en vaskebjørn fanget i en skraldepose.
Så enten skal du have noget Klonopin
eller en stivkrampevaccination."
Jeg tager medicin nu.
Er der andre på antidepressiv
medicin? Sådan.
Fedt. Hvad tager I? Bare råb op.
Zoloft. Lexapro. Wow.
Alle er kommet!
Jeg tager også noget.
Jeg siger ikke hvad. Det er meget privat, men…
Jeg tager flere ting.
Klonopin for angstanfald.
Det er jeg glad for, for før
jeg fik medicin, fik jeg angstanfald,
når jeg skulle være et sted,
hvilket er det værste tidspunkt, fordi så skal man klemme
angstanfaldet over som en lort, man ikke har tid til.
Ligesom når man står der:
"Den er 60% ude af systemet.
Jeg er ikke færdig, men jeg skal på arbejde.
Jeg klarer de sidste 40% senere
eller på det store wc i frokostpausen, hvis der ikke er nogen."
Jeg får noget for at sove,
fordi jeg får mareridt. Det er ikke sjovt.
"Tihi, jeg vågner og skriger…"
Sovepillerne er fantastiske.
De stopper ikke mareridt,
men de holder en fast imens.
Det lyder slemt, men før
vågnede jeg halvvejs og var bange,
og nu sover jeg videre,
til mareridtet er forbi,
så man får sat to streger under det.
"Ah, han stikker mig ned til sidst.
Godt plottwist, M. Nightmare Shyamalan."
Jeg fik antidepressiva.
Troede jeg.
Det er noget mod humørsvingninger,
de bruger mod depression.
Her er noget sjovt om medicin.
Alt, de giver en recept på, bruges til fire forskellige ting.
Så man ved ikke rigtigt, hvad der er los,
før de finder en kombination, der virker,
og du så googler dine piller.
Så efter årevis af famlen rundt,
fandt jeg en kombination, der virkede,
og så googlede jeg det. Hvorfor ikke?
Og det viste sig, at alt, jeg tog,
var mod bipolar lidelse.
Så jeg gik hen til min psykiater og sagde:
"Hey, tror vi…?"
Og hun sagde: "Jep."
Jeg sagde: "Er det sådan, I fortæller folk det?"
Hun sagde: "Nej, selvfølgelig ikke. Vi vidste det ikke.
Godt, vi fandt ud af det." Og jeg sagde: "Vi?"
"Vidste du virkelig ikke, jeg var bipolar?"
"Nej, vi troede, det var angst og depression."
Jeg sagde: "Men det føles lidt,
som at putte medicin i sin hunds ost.
Jeg ved ikke rigtigt, hvordan jeg har det med den diagnose."
Hun sagde: "Hvis det føles bedre,
kan du sige, "jeg har bipolar," i stedet for "jeg er bipolar."
Det føles lidt, som når en siger:
"Jeg sagde, du opførte dig som en kælling."
Godt, jeg nu ved, jeg er bipolar.
Jeg har den rigtige medicin, jeg har en humørring, der er styr på det.
Men det var svært at sluge, lige da jeg fandt ud af det.
Og jeg har slugt mange piller.
Når man finder ud af sådan noget,
tænker man: "Skal jeg fortælle det til nogen?
Skal jeg sige det?
Og hvis jeg gør det,
er jeg så lækker nok
og/eller talentfuld nok til at være inspirerende?"
Hvis jeg har noget, og nogen andre også har det,
og de finder ud af, at jeg har det,
vil de så have det godt eller skidt med det?
For da jeg fik diagnosen, remsede de folk op.
"Ved du, hvem der også er bipolar?
Selena Gomez."
Og jeg tænkte: "Det gør det faktisk bedre.
Hun er meget smuk.
Så vil jeg gerne være bipolar."
Mit barndomshjem
var ikke særlig bevidst om psykiske problemer.
Vi var religiøse.
Jeg ved ikke, om I har prøvet at fortælle jeres konservative far,
at I har psykiske problemer? Det er ikke godt.
I gymnasiet sagde jeg: "Far, jeg er deprimeret."
Han sagde: "Du mangler bare proteiner. Tag en skefuld peanutbutter."
Der er mange fædre ude i verden, der bider tænderne sammen,
mens de klamrer sig til et glas peanutbutter
som en bøje i stormen.
"Det går over!"
Det eneste råd angående psyke, min far gav mig,
var da jeg havde angstanfald,
og jeg ikke anede, hvad der foregik.
"Hvad gør jeg?
Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre."
Og han sagde. "Godt…
Det eneste, jeg kan sige, er, at når du har det sådan her,
skal du så langt væk fra dem, du bryder dig om som muligt…
indtil du har det anderledes."
Det er det råd, man giver til en varulv…
"Løb ind i skoven, til du ikke længere er et monster.
Lad dem ikke se dig forandre dig. De vil ikke acceptere, hvem du virkelig er."
Jeg havde også venner, der skræmte mig.
De sagde: "Jeg prøvede antidepressiva.
Jeg brød mig ikke om det. Jeg var ikke mig selv."
Og jeg tænker: "Heller ikke jeg. Det er fedt!"
Jeg føler mig som mig selv.
Det er bare, som om der sidder en på mig og siger: "Shh!
Hold mund. Du ødelægger det hele.
Vi prøver at hjælpe dig.
Du ville være gift nu, hvis du bare holdt kæft.
Kan du huske det? Vi prøver at hjælpe. Sov nu.
Vælg et andet eventyr."
De advarer mod bivirkninger, når man får medicin.
De siger: "Din sexlyst kan falde."
Og det har jeg oplevet, efter jeg fik medicin,
men jeg ved ikke, om min sexlyst er mindre,
eller om mit selvværd bare er højere nu.
Ikke?
Har jeg ikke lyst, eller har jeg bare ikke brug for anerkendelsen?
For depression får en i knæ, og man tænker:
"Når jeg alligevel er hernede, kan jeg lige så godt tilfredsstille andre.
Ingen grund til at spilde en nedtur."
Hvis du ikke griner, så tillykke med din serotonin.
Og hvis du tænker: "Hvad er serotonin?" Så bare rolig. Du har nok.
Jeg vidste ikke, om jeg ville tale om det på scenen,
men så manglede jeg materiale: "Brandudsalg! Alt kan bruges."
Jeg var overrasket over,
at jeg havde det skidt, for jeg er åbensindet.
Og ingen skal have det dårligt
med at blive diagnosticeret,
for det er bare information om dig,
du kan bruge til at passe bedre på dig selv.
Ikke?
At være bipolar er ikke forkert.
Det er som ikke at kunne svømme.
Det er måske pinligt,
og det kan gøre det svært at komme bestemte steder.
Men der findes svømmevinger.
Og hvis man bare tager sine svømmevinger,
kan man sgu gå alle steder, man har lyst til.
Og hvis nogle af jer tænker: "Men, Taylor, hvad hvis folk
dømmer mig for mine svømmevinger?"
Tja, de typer er ligeglad med, om du dør,
så op i røven, ikke?
Måske kan de folk bare rende os.
Ligesom.
Når det er sagt, skal du huske dine svømmevinger,
for det er ikke i orden ikke at kunne svømme,
gå i svømmehalen
og hoppe i i den dybe ende og gøre det til alle andres problem.
Du vælter rundt og tænker, "det går," og de siger: "Du er ved at drukne."
Så hopper en sød og smuk fyr i for at redde dig,
og du siger: "Se, jeg kan godt."
Og de siger: "Nej, du holder ham under vandet.
Du har gjort Kevin til svømmevinger,
og det er ikke et fair forhold for Kevin."
Så kommer der nogen rygsvømmende forbi.
"Hvad var det?"
Og de siger: "Det er dem, hvis forældre støttede dem i poolen…
indtil de var sikre på, de ikke døde.
Her er dine svømmevinger."
Jeg var nervøs for at sige,
jeg er bipolar af frygt for, hvordan folk så mig.
Det skete ikke, da mine venner hørte det,
hvilket faktisk var ret fornærmende.
Jeg har haft venner, der har sagt det,
og jeg sagde: "Hvad? Dig? Det er da løgn."
Da jeg sagde det, sagde de: "Det giver mening.
Mange ting falder i hak nu."
Jeg fortalte det til Dustin, min bedste ven,
og han sagde: "Din psykiske sygdom var dit mellemnavn.
Jeg vidste ikke, hvad det var, men jeg vidste, du havde et."
Det var så fedt.
Det var ikke det, kærester sagde til mig.
Det var ikke derfor, jeg omsider fik hjælp.
Alle fyre, jeg har mødt, har sagt, jeg har tillidsproblemer,
hvilket er noget, løgnere siger, når man har gennemskuet dem.
"Du har tillidsproblemer, skat." "Du har en lækker kollega og låst mobil."
Mine tillidsproblemer er velbegrundede.
Totalt velbegrundede.
Min collegekæreste var mig utro.
Han knaldede sexarbejdere bag min ryg.
Eller prostituerede, hvis du er gammel og ikke ved, at det ord ikke er okay længere.
Nogle gange bliver gamle publikummer forvirrede:
"Hvad er en sexarbejder?
Er det det, mit barnebarn laver på Instagram?"
"Nej, nej, hun er bare lækker. Det er en FabFitFun-æske.
Det er anderledes… Det er noget andet.
Dit barnebarn er ikke…
Det er ikke et rigtigt job." Man må ikke sige prostitueret længere.
At sige prostitueret er som at kalde en komiker en klovn.
Det er teknisk set ikke forkert, men det gør dig til et røvhul.
Jeg fortalte min terapeut, jeg blev bedraget,
og hun sagde ikke det, jeg håbede:
"Stakkels skat, den her time er gratis."
I stedet sagde hun: "Måske er du en selvopfyldende profeti."
Jeg sagde: "Ja!" Hun sagde: "Nej, det er skidt," og jeg sagde:
"Kan du så ikke sige, at jeg HAR en selvopfyldende profeti?
Er Selena Gomez en selvopfyldende profeti?"
Jeg spurgte, hvad det vil sige.
Hun sagde: "Nogle gange forventer vi, at nogen behandler os dårligt,
så vi behandler dem, som om de vil gøre det, indtil de gør det.
Du troede, han ville,
så du behandlede ham, som om han ville,
indtil han gjorde det, og så sagde du: "Der kan du bare se."
Og jeg sagde: "Nå…
så jeg er en troldkælling!"
Hun sagde: "Tæt på. Du er en møgkælling."
Jeg sagde: "Ja, okay, det eneste, jeg hørte var Gryffindor."
Jeg arbejder på mine tillidsproblemer.
Det var værre, da jeg begyndte i terapi.
Første gang fortalte jeg hende:
"Min kæreste siger altid 'hej, smukke,' når jeg ringer.
Hun spurgte, "hvad er problemet?" Jeg sagde: "Det ved jeg ikke endnu.
Men når jeg finder ud af, hvem 'smukke' er…"
Hun sagde: "Kan det være dig?"
Jeg sagde: "Jeg troede, vi skulle arbejde med mig."
Jeg synes, jeg er lækker nok nu,
men jeg var et grimt barn
med ærlige forældre, og det pis bliver hængende.
Hvis du var grim med ærlige forældre,
er det lige meget, hvor lækker du bliver.
Når nogen siger, "du ser godt ud i dag," svarer du:
"Som om. Jeg ved godt, hvad sandheden er."
Da jeg var ti år, sagde jeg: "Far er jeg smuk?"
Og hans svar var: "Hør her,
jeg er ikke den flotteste mand, vel?
Men jeg står op hver morgen og gør mit bedste.
Jeg går i bad og tager et pænt jakkesæt på,
og jeg klarer mig!"
Og så tog han på arbejde.
Og jeg blev komiker.
Det var hans svar til sin tiårige datter.
"Du og jeg, klumpfjæs, det her er, hvad vi har at arbejde med.
Vask dig og tag tøj på.
Mere kan du ikke gøre. Og lad være med at sove på vådt hår.
Tag en hat på, så du skjuler lidt af hovedet.
Jeg beklager, at der er så meget af det."
Jeg synes, jeg er køn. Med et stort hoved.
Jeg ved det, for alle kærester har gjort et nummer ud af det:
"Jeg elsker dit store hoved."
Det er så fedt,
når de komplimenterer det, man hader mest.
"Jeg elsker dine bløde arme." Og man svarer:
"Jeg elsker dine mærkelige nosser. Hvad siger du til det?
Hvordan føles det at blive accepteret?"
Jeg er en mareridtskæreste.
Jeg kan ikke tage imod søde gestus.
Jeg var sammen med en fyr, der sagde, det var som at slå i vand at flirte med mig.
"Hvorfor? Fordi det er meningsløst,
eller fordi du ser åndssvag ud, når du gør det?"
Han sagde: "Kan du ikke høre det?" Jeg sagde: "Denne gang kunne jeg."
Og så var han mig utro. Profetien blev opfyldt!
Jeg kan ikke lade være. I begyndelsen af et forhold
går jeg bare ud fra, at alt sødt, han gør,
er et scoretrick, han laver over for alle.
"Og jeg hopper ikke på dit nummer, makker.
Er det her dit scoretrick?
Du åbner bildøren for mig? Er det dit scoretrick?
Er det sådan, du gør det?
Sødt. Det virker garanteret fint.
Er det her dit scoretrick? Du tager med
til min bedstefars begravelse
og holder en paraply i regnen?
Er det ligesom dit scoretrick?
Er det sådan, du gør?
- 'Ups, bliv nu ikke våd.' - 'Ups, det er jeg.' Op i røven.
Det er ikke min første gang. Jeg havde to bedstefædre.
Er det her…
Er det dit scoretrick?
At dø i en hospitalsseng
som 86-årig, mens du holder mig i hånden for evigt?
Er det dit scoretrick? Er det sådan, du scorer fisse?"
Han siger: "Vi har været sammen i 60 år."
"Ja, du er en scorekarl, og jeg ved det!
Begrav mig ikke med ham. Han har været døende med andre bag min ryg.
Jeg kan ikke bevise det, men tjek hans telefon, når han bruger bækkenet."
Derfor er jeg i terapi.
Folk frygter det,
fordi de tror, der sidder en og siger: "Du stinker."
Men det gør der ikke. Det er dig, der sidder og siger: "Jeg stinker."
Og så siger terapeuten: "Godt, lad os starte der."
Terapi hjælper bare en til at forstå, hvorfor man er skod.
Man siger:
"Her er alt det, der stinker ved mig."
Og hun smider det op på væggen,
som om I skal opklare en forbrydelse sammen. Hygge!
Så tager hun det der røde snor, efterforskere bruger hjemme,
når de er blevet suspenderet for at gå amok.
Og så forbinder hun alle de skodagtige ting ved en
med alle de tilhørende barndomstraumer,
og man tænker: "Du milde, det er derfor, jeg er sådan!"
Hun siger: "Derfor er du sådan."
Og man siger: "Er jeg så rask nu?" Og hun siger: "Nej, da!"
Og man siger: "Hvad gør jeg så nu?"
Hun siger: "Du kommer tilbage hver uge
med dit kreditkort." Og man siger: "Hvad? Bliver jeg nogensinde rask?"
Hun siger: "Det ved jeg ikke, men husk kreditkortet!"
Jeg er nået til bunds i meget.
Jeg trøstespiser. Er der andre, der kender det?
Fedt, syv mennesker.
Alle andre: "Vi spiser, til vi er næsten mætte
og så takker vi Gud for muligheden.
Mad er kun brændstof for mig."
Hvis du er sådan en, så kan du godt pisse af.
Du får pengene tilbage. Jeg behøver ikke din støtte.
Jeg klarer mig fint.
Hvis du ikke ved, hvad en trøstespiser er,
er det, at man spiser for at klare svære ting.
Hvis jeg er trist, nervøs eller vågen, spiser jeg for at tage toppen af det.
Hvis du tvivler på, om det er dig,
kan du stille dig selv spørgsmål:
Når du spiser nachos offentligt,
bliver du så sur over, at andre kan se dig?
Burde der følge et gardin med, når man får nachos? Det synes jeg.
Har du indtaget alle de bedste måltider
i din egen bil omkring kl. 23?
Under en blinkende gadelampe?
Har du nogensinde spist en brownie,
mens du havde det okay
og ønsket, at du var trist,
så den ville have smagt bedre?
Det lyder, som om vi er flere end syv.
I terapi fandt jeg ud af, på hvilken dag i min barndom jeg blev
trøstespiser.
Jeg var otte år og spiste en bagel i køkkenet.
Min far kom ind og sagde:
"Du må hellere lægge bagelen fra dig. Jeg skal fortælle noget."
Og så fortalte han, at min mor var død.
Så et sted i min hjerne skete der en kortslutning:
"Når jeg holder op med at spise brød,
dør folk."
Jeg var som dødsenglen i fjerde klasse.
De andre sagde: "Roser er røde, violer er blå."
Og jeg svarede: "Jordbær er søde, og vores mødre er døde.
Den slutning kendte du nok ikke…"
Jeg læspede, da jeg var otte. Jeg siger det, fordi ingen fortalte mig det.
De trak mig til side et år senere.
En sagde:
"Din lærer mener, du har en talefejl."
"Hvad er en talefejl?
Er I sikre på, at I har fat i den rigtige, for…
det kører for mig."
"Det gør ikke noget.
Du udtaler bare ordene anderledes.
Du siger 'sh' i stedet for 's'."
Og jeg sagde:
"Jeg tror, jeg ville have opdaget det,
hvis jeg sagde 'sh' i stedet for 'sh'.
Jeg håber, I finder hende, I leder efter.
Hvis I har flere spørgsmål, er jeg på rushjebanen."
Jeg ved godt, at døde mor-vittigheder er ubehagelige.
Og hvis de gør jer ubehageligt til mode,
kan jeg kun sige, I skulle have arbejdet hårdere, så I kunne stå heroppe.
Nej, seriøst, jeg vil ikke gøre folk utilpasse med den information.
Jeg plejede faktisk at lyve om det.
Som barn sagde jeg, mine forældre var separeret,
så jeg ikke skulle sige det.
Det fungerede fint,
indtil en ven fandt ud af, at jeg havde løjet og blev meget vred.
Hun sagde: "Er din mor død?
Du sagde, dine forældre var separerede."
Og jeg sagde: "Det var de også!
Af Jesus."
Begge hendes forældre lever, så hun fatter ikke, hvor sjovt det var…
Men det finder hun vel ud af.
Den joke virker langsomt.
Ligesom kræft, som ordnede min. Hallo!
Okay.
Hør her, Boston.
Der kommer seks minutter mere med døde mor-jokes.
Og ja, nu tænker I: "Seks minutter, det er lang tid!"
Det føles ikke langt. Jeg har fortrængt hende.
Jeg har stedt min mor til hvile
i en smuk kiste lavet af pik-vittigheder og popkulturelle referencer.
Der er noget for enhver smag i de seks minutter.
I vil le, I vil græde, I vil glemme, hun er død.
Men jeg ved, der sker meget i jer som publikum nu:
"Taylor, vi er gode mennesker.
Gode mennesker ler ikke af døde mor-jokes."
Hvis I vil være gode mennesker til et standup-show,
spilder I sgu jeres tid.
At prøve at være et godt menneske her
er som at genbruge i en forlystelsespark.
I er allerede en del af problemet, så op med hænderne og hyg jer.
Jeg ved, I er gode mennesker.
"Vi har kendt dig i 25 minutter.
Vi er kede af alle de dårlige ting, der er sket dig."
Tusind tak, Boston.
Men I må forstå, at de dårlige ting allerede er sket,
og nu taler jeg om dem i en mikrofon
foran mennesker, der har betalt for at være her,
så nu er de dårlige ting blevet til penge.
Tror I, jeg ville være så succesfuld
i min alder, hvis jeg havde en levende mor?
Nej, for satan!
Jeg ville undervise i kreativ skrivning og elske mig selv
og sidde dernede i mørket sammen med jer bønder.
Hun er i Himlen, og jeg er på Netflix, så alt er godt.
Det sagde jeg faktisk engang til min terapeut.
Hvortil hun svarede:
"Du bør komme to gange i denne uge."
Nogle synes, det er trist, jeg var otte.
Men otte er en god alder,
fordi man er så dum, man ikke fatter, hvad der foregår.
Dengang var de eneste,
jeg kendte med døde mødre Disney-prinsesser.
"Så det er noget lort, men nu bliver jeg lækker!
Så kom jeg i puberteten:
"Åh nej, Gud hader mig. Nedtur."
Det er for sjov. Gud hader ikke nogen. Ikke længere.
Men har I læst Det Gamle Testamente? For satan!
Det Gamle Testamente er mit yndlings Taylor Swift-album.
Det er bare hit på hit.
"Tror I ikke på mig?
Slanger! Se, hvad I fik mig til at gøre."
Jeg er en hvid kvinde i 20'erne,
så selvfølgelig sammenligner jeg T. Swift med Herren.
Hun er den eneste gud, jeg stadig tror på.
Gud genindspiller sgu ikke sine gamle ting,
og det burde han nok, for dem, der ejer dem nu, stinker.
Man bliver hurtig voksen, når en forælder dør.
Jeg så et lig, da jeg var otte, hvilket vil sige, at jeg så et lig,
længe før jeg så en pik.
Og det er ikke den rigtige rækkefølge
ifølge American Girl Body-bogen.
Men det burde det måske være, for pikke er sindssyge.
Langt mere traumatiserende end døde mødre.
Langt værre. Da jeg så min mor, tænkte jeg:
"Hun lavede mad. Nu ligger hun stille."
Da jeg så en pik første gang,
tænkte jeg: "Du godeste! Hvem har taget Jabba the Hutts øjne?
Du har ikke gjort noget for mig, nej.
Jeg har ikke engang sagt "Beetlejuice" én gang!"
Jeg har ikke set mange pikke, men det er rigeligt.
Jeg hader jer ikke.
Jeg er af en eller anden grund tiltrukket af jer,
men hver gang man ser en ny pik, er der en tilvænningsperiode.
"Bare en hurtig… Okay, så kører vi igen."
Jeg er blevet for længe i forhold,
fordi jeg ikke var klar til at se en ny. Jeg kunne ikke…
sluge det. Bogstavelig talt og i overført betydning.
Jeg havde det ikke i mig. Jeg kunne ikke have den i mig.
Og…
Uanset hvor mange pikke man har set, er det at se en ny pik
som at hoppe i en kold svømmepøl.
"Lad mig bare lige svømme lidt rundt og vænne mig til den.
Den er dybere end den sidste, men det er okay.
Det er derfor, vi tager vores svømmevinger.
På grund af de her øjeblikke."
"Bare styr åndedrættet, lækre sommertøs, du kan godt."
Af de genitale valgmuligheder
virker pikke venligere.
De er oppe, glade for at se dig og logrer. Jeg ved intet.
Det er som en hale foran, ikke?
Jeg googler det, bare rolig.
Jeg har aldrig set en skede, ikke engang min egen. Jeg er kristen.
Men ud fra hvad jeg har hørt,
er det meget uhyggeligt dernede. Et mørkt, uhyggeligt hul.
Et hul? Hvabehar?
Når jeg får finger, tænker jeg: "Du er meget tillidsfuld, sir,
for ikke engang jeg aner, hvor det fører hen.
Måske er det der, jeg opbevarer det bipolare. Måske er det…
Måske er det der… Faktisk, hvis du ser noget, gider du så skrabe det ud?
Som en psykisk udskrabning? Gider du at…
Du skal ikke gøre det sådan. Bøj fingeren,
som når en baby har noget galt i halsen.
Hvis du gør sådan, skubber du det længere ind.
Men hvis du bøjer fingeren, kan du hive det med ud."
Jeg elsker at lave den joke. Den er over stregen,
men man lærer noget, der kan redde liv.
Jeg elsker at tænke på, at nogen om mange år siger:
"Var det ikke for den pik-joke, ville min niece ikke være her i dag."
Det skøre var, at min mor døde af kræft.
Se, I havde allerede glemt det.
Så blev min far gift igen, og så fik min stedmor kræft. Bare rolig, hun har
det fint. Det ville jeg ikke gøre to gange.
Det er Gud, der taler til min far.
Da min stedmor fik det, tænkte mine søskende og jeg: "For satan,
giver far folk kræft?"
Han er et carcinogen.
"Put det ikke i mikrobølgeovnen.
Det er sådan, han gør det."
Hvis han havde ordnet en til,
havde vi advaret på hans kristne dating-profil.
Bare som minimum:
"Hej. Kemikalier her mistænkes for at give kræft.
Rid på egen risiko."
Ikke alle tror på, hun er i live.
Hun har det fint. Hun er en glad, sund dame.
Vi kalder hende mor, for da de blev gift,
var det ledigt.
"Ja, vær mor, hvorfor ikke?"
Undskyld, men hvis jeres rektor sagde op,
og I fik en ny, ville de ikke sige: "Det her er Lisa."
Lad hende være rektor. Stillingen er ledig.
Vi var også så unge, og min far blev gift igen så hurtigt,
at jeg tror, han håbede, han kunne lave sådan et Indiana Jones-trick,
uden nogen opdagede det.
Som når man er barn, hamsteren dør,
og de ikke vil forklare død for en,
så de bare køber en ny, der ligner
og siger: "Nej, det er Conny, hun bider bare nu." Det gjorde han,
bare med mødre.
Men det talte jeg ikke om.
Jeg talte aldrig om min døde mor
for ikke at gøre det ubehageligt,
og som de fleste med barndomstraumer,
og det burde være de fleste her.
Hvis du tænker: "Ikke mig.
Jeg havde gode forældre og en god opvækst
og det her 'standup-show' er ikke særlig sjovt for mig,"
godt.
Jeg håber, det her er den værste aften i hele dit liv.
For det har vist været en nem omgang,
og du mangler vist lidt perspektiv.
De fleste har oplevet barndomstraumer,
og når man er voksen:
"Sådan! Det skal jeg aldrig tænke på igen.
Se mine nøgler. Verden er min østers."
Og så skubber du alt det mørke, der skete, da du var barn
langt ned, til du ikke tænker mere på det.
Og det virker i lang tid.
Indtil en dag,
hvor du slår din tå på en kantsten,
og du begynder at tude ukontrolleret
og tænker: "Okay, det her handler om noget andet.
Alle mine traumer var i den tå.
Og nu er de røget ud over det hele.
Helt herovre."
Og hvis du ikke gør noget ved det, påvirker det dig på måder,
du ikke er bevidst om.
Fordi min mor døde ung,
var jeg sikker på, at jeg også ville dø ung,
så jeg har levet på en meget intens, sund måde
hele mit voksne liv, hvor jeg ikke kan holde fri
og må arbejde hele tiden.
Jeg skal hele tiden opnå ting, ellers er jeg et nul.
Jeg blev forlovet, fordi jeg tænkte:
"Jeg må blive gift, før jeg dør."
Hvilket er en super romantisk måde at fri til folk på.
Jeg kalder det "The Walk to Remember." Det er ligesom mit scoretrick…
Det gik ikke med min eksforlovede.
Jeg hader det ord. Det lyder som en forbandelse, ikke?
"Eksforlovede!" Forfærdeligt.
Vi er ikke venner.
Ikke fordi han ikke et godt menneske.
Hvis man er kæreste med en, før de finder ud af, de er bipolare,
kaldes det "Herrens arbejde."
Jeg var en god kæreste, når intet gik galt.
Så var jeg fantastisk.
Men hvis én ting gik galt,
var jeg et mareridt.
Ligesom de der søm, man kører over, når man afleverer en udlejningsbil.
Så længe du kører fremad, går det fint.
Men hvis du bakker bare en lille smule, punkterer jeg alle dine dæk.
Og så siger jeg: "Hvad? Der var et skilt."
Og du siger: "Ja, jeg ved,
jeg begik en lille fejl, men den her reaktion…
Andre vejbump reagerer ikke sådan." Og jeg siger:
"Så vær du sammen med hende!"
Vi er ikke venner,
fordi det er mærkeligt, når man er venner
og siger:
"Vi hænger ud og køber frossen yoghurt." Og man tænker: "Frossen yoghurt?
Jeg ved, hvordan du smager.
Jeg vil ikke smage på yoghurt med dig, din psykopat.
Har de 'Kevin efter en løbetur'-smag i yoghurt-biksen?"
Det har de faktisk. Det er saltkaramel, men alligevel.
Jeg tog hjem, efter jeg afbrød min forlovelse,
til den højtid, der nu ikke forarger jer, og…
mange venner falder til ro.
Nogle falder bare. Færdig.
Kender I de par?
Alle kender et par,
hvor den ene er meget lækrere
og federe end den anden i parret.
Jeg plejer at kalde dem for chokoladebetrukne rosiner.
For man kan da godt sætte de to sammen, hvis man virkelig vil.
Men hver gang man ser dem, tænker man: "Hvad laver du, chokolade?
Du kan få alle.
Du kunne få karamel eller skumfidus.
Du kunne få peanutbutter, som angiveligt kurerer depression,
og så vil du være sammen med rosin resten af livet?
Ikke for noget, rosin, du er fin. Naturens eget slik, og alt det der.
Men du hører sammen med havregryn. Det ved du godt, ikke?
Det føles ikke godt, vel?
Er du ikke hver dag bange for,
at der kommer nogen og sutter chokoladen af dig?"
Jeg elsker det,
fordi parrene nu ser på hinanden:
"Er jeg chokolade eller rosin?
Vi er begge chokolade, ikke? Chokoladebetrukken chokolade?
Vi er som de små stykker i sølvpapir.
Jeg er cremen, og du skallen,
for du er så stærk, og hvis du går fra mig, er jeg snask."
Nogle af jer tænker: "Jeg er havregryn, og det har jeg det fint med."
Jeg var dum at tale med min lykkelige, gifte ven,
efter jeg droppede forlovelsen.
Din lykkelige, gifte ven husker ikke, hvordan det er at have hjertesorger.
Hun sagde: "Hvad nu?
Skal du i gang igen? Ser du nogen?"
Jeg sagde: "Niks, jeg fokuserer bare på min karriere."
Og hun sagde:
"Kan du ikke fokusere på karriere og forhold samtidig?"
"Hvordan forklarer jeg det,
så du forstår? Hvorfor kan jeg ikke det?
Har du været på motorvejen,
og din bane går i stå, men den ved siden af bevæger sig,
så du skifter,
og så går den i stå,
og den anden begynder igen.
Så du skifter tilbage igen,
og når du gør det,
stopper den, og den anden går i gang.
Og efter et par ryk frem og tilbage, tænker du:
"Okay, er den bare ude efter mig?"
Hun siger. "Jeg forstår ikke,
for John og jeg smutter bare over
i delebilsbanen."
Og jeg tænkte: "Hvor er din baby? Jeg vil tabe den!"
Jeg endte hurtigt i et nyt forhold,
efter forlovelsen.
Jeg prøvede ikke på det.
Mange venner sagde: "Du bør være single noget tid.
Måske skal du få en kat." Niks.
Jeg har aldrig haft det bedre med mig selv efter et møde med en kat.
De reagerer på mennesker, som jeg reagerer på at se piger
fra skolen i en Target.
Bare sådan…
Åh nej! Sådan er alle katte.
Den energi vil jeg ikke komme hjem til.
Jeg ledte ikke efter det.
Jeg ville bare have noget sjov og noget sex,
hvilket ikke plejer at gå
med det her runde, sunde fjæs,
som folk synes, de skal bygge et liv med.
Jeg siger: "Vi kan også knalde." Og fyre siger: "Nej, det er fint.
Men hvad med at møde min mor?
Du virker bedre til at møde min mor end til sex."
Og de tager ikke fejl.
Jeg kan møde din mor hele natten lang.
Mødre kan så godt lide mig.
Jeg var sammen med en fyr, og vi havde store problemer,
og jeg mødte hans mor for at få nogle råd.
Halvvejs gennem frokosten sagde hun:
"Taylor, min søn er meget som sin far.
Og hvis jeg kunne spole tiden tilbage,
tror jeg ikke, jeg ville gifte mig med ham igen."
Jeg tænkte: "Er du ved at redde mit liv over frokost?"
Det var som en film, hvor den ældre figur ofrer sig selv
for rejsens skyld. Hun lavede en Gandalf.
Det var: "Flygt, din tåbe!"
Hun var en dårlig mor og en dårlig kone, men så god en ven.
Du godeste. Kællinger før sønner, hvad?
Jeg tænker på hende hver dag.
Min kæreste ledte heller ikke efter et forhold,
da vi mødte hinanden. Det er hetero-fyre sjældent.
Kvinder bliver overraskede, når de bliver givet en orgasme.
Hetero-fyre bliver overraskede,
når de møder en, der vækker ægte følelser hos dem.
Kvinder siger: "Han fik mig til at komme tre gange!"
Og fyre siger: "Jamen, altså,
jeg kan sgu bare godt lide hende, mand.
Vi snakkede hele dagen, og jeg havde ikke lyst til at slå hende!
Hun er min ven. Jeg tror sgu, jeg har lyst til at slikke hendes hjerte."
Hetero-fyre er så stolte over at blive forelskede. Det er nuttet.
De siger: "Jeg elsker dig.
Sådan, mester! Jeg vidste, du kunne gøre det!"
Kvinder bliver forelskede: "Jeg elsker dig.
For helvede, nu igen? Din dumme idiot.
Du skulle jo elske dig selv først. Du springer hele tiden den del over!
Det er hedder spise, bede og så elske!
For helvede. Det er okay, vi prøver igen om halvandet år."
Min kæreste er syv år ældre end mig.
Jeg havde nogle ting at ordne med min far.
Ældre fyre er bare bedre.
Man behøver ikke at bede dem købe halsbrandmedicin.
De har det bare stående.
De tager den frem som en godnatdrink:
"Lidt pink saft, skat?"
"Mange tak, skål."
Ældre fyre kalder dig ikke "lækker" eller "fræk."
De kalder dig "guddommelig" og "bedårende." Ord med stavelser,
som det ville tage en fyr i 20'erne lidt tid at få styr på.
Ældre fyre er heller ikke selv lækre eller frække. De er pæne
og stilede. Som gamle fotos af bedstefar, du ikke bør se på for længe.
Har I prøvet at finde dem i en gammel æske?
"Hvem er dog det? Åh, det er forkert."
Men de er ikke din familie endnu på billedet.
De er bare fortiden. Det er et gråt område.
Det bliver skørere.
Hvad med jeres forældre som unge og lækre?
Og man bliver underligt vred,
fordi man ved, de aldrig ville have valgt dig.
Jeg så et billede af min far fra college.
Vi talte ikke.
"Du ville have efterladt mig i en drive-in, dit Danny Zuko-svin!"
Han sagde: "Hvad?" Jeg sagde:
"Jeg vil ikke tale om det."
Et nyt forhold er altid akavet.
Især efter man har droppet en forlovelse,
fordi man ikke føler, man kan sige klistrede, romantiske ting mere.
Selv hvis man føler det, er det som hybris.
"Vi skal være sammen for evigt."
Og man svarer: "Det ville da være fantastisk.
Jeg kan ikke bruge f-ordet længere.
Jeg skal lige opbygge lidt kredit, men…
Klart, makker. Helt sikkert."
Det er akavet,
fordi man skal fortælle, hvad man kan lide,
og man ved det kun,
fordi en anden har gjort det ved dig først.
Men det kan man ikke sige.
Man skal lave en lille dans:
"Skat, ved du, hvad der kunne være sjovt,
som jeg aldrig har tænkt på før?
Ved du, hvad din krop inspirerer mig til at gøre lige nu?"
Mens man tænker:
"Kan du ikke bare gøre det, som Craig altid gjorde det?
Craig gjorde intet rigtigt, på nær lige det.
Kan vi ikke bare ringe til ham og spørge?
Vi er jo voksne mennesker.
Husk, at vi genstartede routeren sammen.
Det er det samme. Han er bare en stemme i telefonen med lås.
Mere er han ikke for mig nu.
Selvfølgelig blokerede jeg hans nummer, som du bad om.
Men når man blokerer,
gemmer telefonen nummeret i en anden mappe."
Der bliver skænderier i bilerne hjem. Ikke alle vidste det.
Man må tale om, hvad man kan lide,
og man skal vide, hvad man kan og ikke kan sige.
Jeg fortæller fyre, at jeg kan lide det hårdt.
Jeg siger det ikke sådan. Jeg siger: "Jeg har taget skade."
Det må du ikke sige som fyr.
Hvis en hetero-fyr siger det, skal du bare løbe!
Så vil han gemme dine tæer i en frysepose.
Nogle gange tror man, man kan lide noget.
Jeg troede, jeg kunne lide sexsnak,
men jeg kan bare lide ord, vi er blevet enige om i forvejen.
Har I sagt det,
og så siger de noget,
og man tænker: "Det var ikke godkendt, det der."
Jeg var i seng med en fyr, og jeg var øverst, da han sagde:
"Hvor er du god!"
Som om jeg tog mine første skridt.
Jeg sagde: "Hent du videokameraet, farmand,
for jeg sætter mig aldrig her op igen."
Mine forældre ser mig ikke optræde længere, bare rolig.
De gider ikke.
Kristne forældre vil ikke se deres
datter tale om depression og pik i en time. Det er ikke sjovt for dem.
Mine forældre har ikke dyster humor,
og det har jeg heldigvis,
for hvis man kan le ad de værste ting,
mens de stadig er i gang,
kan det få en igennem det. Her er for eksempel
en joke, de ikke vil kunne lide.
Nogle gange, når man ringer til selvmordslinjen,
og forbindelsen bliver afbrudt, ringer de ikke tilbage.
Man skulle tro, det var tid til automatisk genopkald,
men nogle gange ringer de på klokken:
"Der røg en til. Jeg går til frokost!"
Nogle af jer tænker: "Sker det virkelig?"
Ja, for et par år siden, og det var hysterisk morsomt.
Jeg lå på gulvet på et hotelværelse:
"Gav hun mig den kolde skulder, mens jeg prøver at gøre mig selv kold?
Jeg er blevet ignoreret før, men aldrig på gravens rand.
Det er køligt."
Jeg var ikke vred. Det kan være sådan, de træner frivillige.
"Nogle aftener
får vi for mange opkald.
Fredage er store. I de situationer
må du bare bruge din dømmekraft.
Jeg plejer at vente på et privilegeret, hvidt pigenavn
som Chelsea, Kelsey eller Taylor.
De laks kaster jeg tilbage i åen og håber, de svømmer mod strømmen."
Selv hvis jeg var vred, hvad skulle jeg så gøre?
"En stjerne. Jeg begik totalt selvmord.
I vil ønske, jeg er død efter den her anmeldelse."
Jeg lavede den joke i Texas for nylig,
og der var en hvid pige på min alder, der sagde:
"Og ventetiden er vanvittig!"
Og hun har ret.
Hvis man er stamkunde,
burde der være et fordelsprogram.
Ligesom bonuspoint hos flyselskaberne.
Det burde selvmordslinjerne have,
når man ringer: "Indtast venligst dit fordelsnummer."
Dut, dut, dut.
"Velkommen tilbage… Taylor .
Tak for din diamantstatus.
Du er nu nummer tre i køen.
Vil du bruge en opgradering på at smide nogen ud af køen?
Mine forældre er stadig meget religiøse.
Min far så meget,
at han insisterede på at bede højt på restauranter før maden,
hvilket er fint, hvis man så i det mindste gør det kort.
Det gjorde han ikke. Han sagde lange bønner fulde af private detaljer,
som ingen havde godkendt.
Det gjorde min pubertet hård, når min far offentligt sagde:
"Vi takker for denne mad. Tak for at samle os her.
Tak, fordi Taylor nu er blevet en kvinde
og får den hjælp, hun skal bruge i matematik."
"Lad være med at fortælle restauranten, jeg bløder og ikke kan trække fra.
Jeg tror godt, Gud ved det."
Derfor har jeg det fint med jokes
om mine forældre. Når de siger:
"Behøver du at lufte det beskidte vasketøj?"
Siger jeg: Hometown Buffet, 1998.
I fortalte alle omkring os,
at jeg sked i bukserne aftenen før.
Jeg må sige, lige hvad jeg vil."
Jeg er ikke religiøs længere.
Nogle af mine venner har fundet Gud som voksne, hvilket er skræmmende.
Hvis man er vokset op religiøst og ikke er det mere, og ens voksne venner
finder Gud, føles det, som om Gud er den lortede ekskæreste,
der nu har scoret din ven,
og du skal se det ske på Facebook.
"Har du mødt Gud? Han er fantastisk."
"Ja, jeg voksede op med Gud, og han er en narrøv.
Sagde han, du var skadet, og at du har brug for ham?
Det er hans scoretrick.
Det siger han til alle.
Drik ikke, hvad han giver dig. Ellers ender du med
at spise hans legeme, Helligånden er inde i dig. Det er et system, de har
ovre i studenterklubben, der kalder kirken.
Hvem andre bruger romertal?"
Det lyder måske, som om jeg afskyr min religiøse opvækst,
og det gør jeg også. Sådan. Men…
Seriøst, hvis jeg skulle nævne noget
positivt ved min religiøse barndom,
kunne jeg det sikkert godt, hvis jeg brugte nok tid og penge…
Jeg har problemer med det. Det gav mig tillidsproblemer,
og kirken gjorde mig mærkelig
på måder, jeg stadig opdager.
For eksempel har jeg opdaget, jeg onanerer forkert.
Jeg spoler lige tilbage…
Da jeg voksede op i kirken,
var der en ungdomsklub, og de sagde:
"Dyrk ikke sex." Vi sagde: "Klart nok."
Og de sagde: "Du må ikke onanere."
Og pigerne sagde: "Okay. Vi vidste ikke engang, vi kunne."
Og drengene sagde: "Hvorfor?"
Og…
de forklarede hvorfor sådan her…
Vores præst sagde:
"Det er ikke det fysiske i det, synden består i.
Og ikke orgasmen. Hvis I har en våd drøm,
så tak Gud for den gratis gave og hav en dejlig dag.
Men hvad tænker I på, mens I gør det?
Det er det, synden består i.
Det er lysten i jeres hjerte.
Det er de beskidte tanker i hovedet.
Deri består synden."
Så da jeg blev voksen og ville onanere, tænkte jeg:
"Hvis jeg ikke tænker på noget,
kan jeg nok stadig komme i Himlen, ikke?
Bare tøm hovedet, kom i gang og få det overstået.
Vi ses, Jesus.
Rør ikke ved andet end lammet."
Så det har jeg gjort hele mit voksne liv.
Mine venner siger, jeg skal meditere, og jeg siger: "Det gør jeg vist."
Og jeg mener hele mit voksne liv.
Jeg onanerede ikke, før jeg blev voksen.
Jeg var bange for at ryge i Helvede.
Jeg fik min første orgasme med min collegekæreste.
Ved I, hvor pinligt det er at få sin første orgasme fra en fremmed?
Det er som at få en ejendomsmægler til at vise en rundt i ens eget hus.
"Her har vi endnu et badeværelse."
Og du siger: "Endnu et badeværelse?"
"Du har boet her i 19 år.
Har du aldrig set dig omkring?"
"jeg troede, Jesus ville blive vred,
så jeg ejer faktisk ikke stedet her.
Jeg lejer det bare fra ham ovenpå, og…
hvis jeg laver vandskade i kælderen,
får jeg ikke mit depositum tilbage, så…
Er der mere, jeg bør se?"
"Ja, du skal se ringeklokken."
"Er den virkelig vigtig?"
Hun siger: "Dørklokken er det eneste vigtige.
Ingen kommer ind uden at røre dørklokken."
- "Men jeg har rørt den." - "Ikke hårdt nok. Den lyste ikke."
Sådan har jeg onaneret hele mit voksne liv,
og jeg nævnte det for en ven for nylig.
Har I prøvet at sige noget højt og fortryde det med det samme?
Jeg sagde det over brunch uden at tænke over det:
"Jeg tænker ikke på noget imens."
Og hun lagde sin gaffel og sagde: "Hvad for noget?
Tænker du ikke på noget?"
"Altså, jeg tænker selvfølgelig på noget."
"Hvad tænker du på?"
"Du ved: 'Vi er der næsten, hurtigt klaret.'
Bare bilturstanker…
'Hold hænderne rolige, fald nu ikke i søvn.
Jeg glæder mig til at nå frem og få mad.
Jeg må hellere skynde mig, så Taco Bell ikke lukker.'"
Hun sagde: "Det er mærkeligt.
Hvorfor ser du ikke bare porno som normale mennesker?"
"Jeg kan ikke lide porno."
Når jeg ser porno, tænker jeg:
"Skal man også barbere sig der? Jeg er træt, og jeg fryser."
Jeg er ikke imod porno. Jeg siger ikke:
"Porno ødelægger dit parforhold."
Sådan har jeg det ikke.
Jeg var sammen med en, der så massageporno,
hvor massøsen knepper kunden til sidst,
hvilket betød, at jeg nogle gange
også fik massage!
Det er da porno, der hjælper forholdet!
Men min ven var forfærdet. Hun sagde:
"Det der munkeonani, du dyrker,
er så meget mere skummelt,
end noget porno, jeg har set, og jeg har set det meste."
Hun sagde: "Der er så mange muligheder på nettet nu.
Bare gå hjem og google 'porno for kvinder.'
Bare gør det. 'Porno for kvinder,' okay?"
Så jeg gik hjem og googlede det,
så jeg ikke skulle være skummel.
Der dukkede mange overraskende ting op.
Det første, der dukkede op,
var et link til Disney+, hvor alle Avengers-filmene ligger.
Jeg synes, de springer for meget rundt. Der er for mange sidehistorier.
Man er der næsten med Loki, og så kommer Captain America.
Så er det forfra.
Anden hastighed, andet tryk, og nu er der en vaskebjørn?
Nej.
Det andet, der dukkede op, da jeg google 'porno for kvinder,'
var en hjemmeside, hvor rigtige par
lægger amatørsexoptagelser op.
De siger: "Vi er så glade og forelskede,
at vi filmer os selv elske
og lægger det på nettet til dig, den ensomme.
Virker det? Er du våd?"
"Ikke det rigtige sted, nej.
Men tillykke med jeres særlige forhold."
Det sidste, der dukkede op,
var noget, jeg ikke vidste eksisterede, audioporno.
Det er, hvad det lyder som. Intet billede, kun lyd.
Det er ikke en pornostjerne, men en pornoindtaler,
der snakker dig gennem en sexet situation.
Ligesom en podcast, men du skal ikke lytte til det, mens du kører bil.
Og fordi det er "for kvinder", er der en historie.
Alle må godt. De tjekker dig ikke.
De siger ikke bare: "Nu er den fremme, kælling!"
De gør det blidt.
Jeg fandt en, der varede 20 minutter.
Jeg sender et link, hvis I skriver til mig.
De første 12 minutter,
er bare en mand, der beroliger dig,
efter du har været involveret i et trafikuheld.
Det er forspillet.
Jeg kom så voldsomt.
Jeg mener…
Jeg nåede slet ikke til sexdelen.
Det var det behagelige i det. Han sagde: "Bare rolig, tag en dyb indånding.
Forsikringsselskaberne ordner det."
"Ja, det er jo derfor, vi tegner en forsikring!"
Han nåede til: "Kan jeg gøre andet for dig? Skal jeg slikke dig?"
Jeg tænkte: "Nej, det er fint. Jeg har min Allstate-forsikring."
Tusind tak, Boston, I har været fantastiske.
Tusind tak.
Jeg er meget taknemmelig. Tusind tak.
I er fantastiske. Tusind tak. Seriøst.
HVIS DU HAR PSYKISKE PROBLEMER
ELLER TÆNKER PÅ SELVMORD,
- ER DER HJÆLP PÅ: WANNATALKABOUTIT. - COM
Tekster af: Simon Boertmann Brüel